60 
Fra fugleverdenen er iagttagelserne overordentlig talrige. Her 
kan man adskille to grupper, nemlig flyvekunster og dansekunster. 
Audubon fortæller saaledes om den amerikanske natfalk: I par- 
ringstiden bliver dens flugt ganske usædvanlig smuk. Hannen be- 
stræber sig for at erklære sin kjærlighed til den udvalgte ved de vid- 
underligste svingninger i luften. De udføres altid med den høieste 
grad af sirlighed og hurtighed. Ofte hæver den sig over hundrede 
meter over jorden under skrig, der bliver høiere og hyppigere, jo 
høiere den kommer, hvorpaa den igjen pludselig med halvaabne vinger 
styrter sig ned i skraa retning og med en hastighed, saa at man skulde 
tro, at den maatte knuses mod jorden, men i rette øieblik, ofte kun 
nogle faa meter over jorden, udbreder den vingerne og halen og flyver 
videre paa sædvanlig maade.* Netop denne vane at flyve ret i veiret 
for derpaa med større eller mindre hastighed at seile paa skraa ned 
igjen er saa almindelig hos en hel mængde fugle i parringstiden, at 
man her staar foran en gaade, som er meget vanskelig at tyde. Hos 
mange fugle, f. eks. hos storkene og mange rovfugle, deltager ogsaa 
hunnerne i disse flugtøvelser. 
Hvad dansekunsterne under eller før parringen angaar, saa er 
formodentlig hensigten med dem blandt andet at stille smukke farver 
og former tilskue. Men man maa ganske vist ogsaa antage, at disse 
bevægelser i og for sig besidder noget ophidsende ved sig, hvorved 
hunnen ægges. 
Bekjendt for sine dansekunster er saaledes tranen, strudsen og 
viben m. fl. Denne sidste begynder sit frieri med flyvekunster ; efter 
at have endt disse, kaster den nogle forelskede blikke hen til hunnen, 
tripper snart til høire, snart til venstre og gjør saa en dyb bøining 
med kroppen. Nu bliver hunnen lysten, hæver sig i hælledet, vugger 
sin krop frem og tilbage, idet den vipper med halen og udstøder her- 
under en skrigende lyd, hvormed den synes at opmuntre hannen. 
Denne kommer nu nærmere og giver sine varme følelser udtryk ved 
at løbe hunnen nogle skridt imøde, bliver saa staaende, griber et halm- 
straa, en pinde eller lignende med næbbet og kaster det bag sig over 
ryggen. Dette gjentages flere gange. 
”I Nordamerika,* fortæller Darwin, ”kommer store skarer af 
en art skovhøns (tetrao phasianellus) i parringstiden hver morgen 
sammen paa et bestemt sted, gjerne en aaben plads i skoven. Her 
løber de rundt i en cirkel, der kan blive 15—20 fod i diameter, saa at 
