69 
tilstrækkelig klart kjendskab netop til disse ædqvivalentvegter og 
atomvegter. Vi skal derfor først se lidt nærmere paa disse to 
begreber. 
Ved et elements æqvivalentvegt forstaar man det tal, der angiver 
den mindste vegtdel af elementet, der kan forene sig med I vegtdel 
af det letteste af alle elementer, nemlig vandstof, eller som kan er: 
statte 1 vegtdel vandstof. Denne æqvivalentvegt findes for mange 
metallers vedkommende ved at bestemme den mængde vandstof, som 
kan dannes ved en overskydende mængde syres indvirkning paa en 
bestemt mængde af metallet. Den kan ogsaa findes ved en kvanti- 
tativ analyse af elementernes vandstofforbindelser. Dreier det sig 
nu om et nyt grundstof, ligger der allerede en vanskelighed deri, at 
man først maa skaffe sig en kemisk ren prøve af elementet i første 
tilfælde eller af dets forbindelse med vandstof i det andet tilfælde. 
Det sidste bliver atter igjen et nyt og ukjendt legeme, og at sikre sig 
renhed hos nye stoffer, hvis egenskaber man jo ikke paa forhaand 
kjender, kan være vanskeligt nok. Men har man nu først faaet det 
rent, saa melder der sig en ny vanskelighed, nemlig en paalidelig 
analysemethode, for ikke at tale om vanskeligheder som nøiagtige 
vegte og lodde, stoffets absorbtion af fugtighed, dets flygtighed, oxy- 
dation, dekomposition o. s. V., 0. s. v. Først naar alle disse vanske- 
ligheder er overvundet, er muligheden der for at finde en korrekt 
æqvivalentvegt. Desuden har man ogsaa en hel del elementer, hvoraf 
ingen vandstofforbindelse kjendes, eller hvis vandstofforbindelser er 
saa usikre eller saa lidet karakteristiske eller saa vanskelig at faa rene, 
at man ikke kan faa gjort nogen sikker analyse. I saadanne tilfælde 
er man henvist til at undersøge sammensætningen af det nye elements 
forbindelse med et andet element, hvoraf man kjender en sikker vand- 
stofforbindelse, for paa denne maade at finde æqvivalentvegten in- 
direkte — altsaa en omvei, som yderligere kan bringe unøiagtigheder. 
Det er derfor ikke at undres over, at forskjellige forskere har fundet 
mindre samstemmende resultater. Dog er det allerede forlængst er- 
kjendt, at æqvivalentvegten for elementerne er konstant, og bestræ- 
belserne har i de sidste 2 menneskealdre gaaet ud paa at finde disse 
æqvivalentvegter med den størst mulige nøiagtighed. Et vældigt ar- 
beide er her nedlagt, og mænd som Stas, Berzelius, Penny, Marchand, 
Marignac, Dumas o. fl. vil derfor altid mindes med taknemmelighed. 
Nu har det vist sig, at de nævnte vanskeligheder for enkelte elementers 
