81 
net instinkt, naar de i selskaber, siddende i et træ, giver sine ofte time- 
lange koncerter.  ”Brøleaberne pleier," fortæller Hensel, ”at tilbringe 
natten flere sammen og tæt sammenslynget til en eneste klump mellem 
grenene paa et træ med tæt løvverk. Naar morgensolen har fordrevet 
nattens kjølighed og dalens taager, da opløses disse klumper. Trup- 
pen søger først at tilfredsstille næringsbehovet, og naar dette er skeet, 
saa er der endnu altid saa meget tid tilovers, før dagens trykkende 
hede begynder, at de kan hengive sig en stund til sine fornøielser, som 
ved saa alvorlige dyr selvfølgelig er fri for al usømmelighed, hvilket 
derimod ikke kan siges om mange andre aber. Selskabet har udsøgt 
sig et kjæmpemæssigt vildt figentræ, hvis tætte løvtag beskytter dem 
mod solens straaler, mens de vældige horizontale grene er fortræffelig 
skikket til spadserveie.  Familjeoverhovedet udvælger sig en af disse 
grene, og de øvrige grupperer sig efter behag i nærheden. Han skri- 
der derpaa alvorlig og værdig frem og tilbage med løftet hale. Snart 
begynder han, i begyndelsen sagte, at udstøde enkelte afbrudte brøle- 
toner, ligesom løven pleier at gjøre, naar den forbereder sig til en 
kraftpræstation af sine lunger. Disse lyd, som synes at fremkomme 
ved en ind- og udaanding, bliver stadig heftigere og udstødes i raskere 
rækkefølge; man hører, hvorledes sangerens ophidselse vokser. Ende- 
lig har den naaet høidepunktet; pauserne bliver forsvindende smaa, 
og de enkelte lyd forvandler sig til et vedvarende hylende brøl. I 
dette øieblik synes en uendelig begeistring at gribe de øvrige hidtil 
stumme familjemedlemmer: alle forener sin røst med forsangerens, 
og vel 10 sekunder toner det gyselige kor gjennem den stille skov. 
Slutningen dannes igjen af de samme enkelte lyd, som indledede hoved- 
sangen.* Hvorledes skal man forklare sig disse sælsomme konecerter ! 
Man faar det bestemte indtryk af denne skildring, at man her har 
med en vilkaarlig underholdningsleg at gjøre og intet andet. Hvor- 
ledes kan brøleaberne have faaet det instrument, paa hvilket de spil- 
ler, nemlig det sækformig fortykkede strubehoved? ”Mens de smaa 
amerikanske aber," siger A. v. Humboldt, ”der piber som spurve, 
har et enkelt tyndt tungeben, ligger tungen hos de store aber paa en 
udbredt bentromle. Den for brøleaberne eiendommelige klagende 
tone opstaar, naar luften strømmer voldsomt ind i bentromlen." En 
saadan indretning maa dog have et reelt øiemed og kan neppe være 
blot til lyst, og da ligger det nærmest at sætte det i forbindelse med 
parringen, dog saaledes, at det ogsaa kan bruges ved andre leiligheder 
og i den anførte skildring blot udøves for fornøielse. 
Naturen". 
