Om katten siger Scheitlin: ”Dens kjærlighed er interessant 
Hannen er da meget vild. -Hunnerne, som opsøger den, sidder i en 
kreds rundt omkring den. Hankatten i midten brummer en dyb bas, 
hunnerne synger tenor, alt og alle mulige stemmer. Koncerten blir 
stedse vildere. Altimellem slaar de til hinanden i ansigtet med po- 
terne, og det merkelige er, at hunnerne ingenlunde tillader, at hannen 
kommer dem nær, omendskjønt de selv har opsøgt ham. I maane- 
klare nætter holder de et værre spektakel end de værste natterang- 
lere.* Naar man sammenligner disse skildringer, saa ligger den 
tanke meget nær, at det, som i første tilfælde blev drevet som ren leg, 
(f. eks. af glæde over det gode veir; i slet veir tier brøleaberne) her 
i sidste tilfælde utvilsomt er et parringsfænomen. Ogsaa Darwin an- 
ser brøleabernes skrig for at staa i forplantningens tjeneste. Om en 
art gibbon siger han:  ”Denne art har en særlig høi, men dog mu- 
sikalsk stemme. I op- og nedgangen dannes skalaen nøiagtig af halve 
toner, og den høieste tone er nøiagtig oktaven til den underste. To- 
nerne er musikalske, og en god violinspiller kunde visselig gjengive 
gibbonens kompositioner rigtig. Prof. Owen, der er musikalsk, be- 
kræfter dette og bemerker, omendskjønt feilagtig, at denne gibbon er 
det eneste pattedyr, som kan synge. Gibbonen synes at være sterkt 
ophidset efter sit foredrag. Desværre har man ikke havt anledning 
til at iagttage den i naturtilstanden; men at dømme efter analogi med 
andre dyr er det sandsynligt, at den især bruger sine musikalske evner 
i parringstiden.” Endnu mere overraskende er det, at ogsaa endel 
gnavere kan frembringe musikalske lyd. Man hører saaledes ofte tale 
om syngende mus, og de forevises ofte offentlig; dog kan man her 
have grundet mistanke om, at der stikker et bedrag under. 
Det er dog først og fremst fuglene, der bruger sangen 1 forplant- 
ningens tjeneste. Men her at gaa nærmere ind herpaa vilde føre os 
for vidt. Det faar være nok med at nævne det. 
5) Hunnernes koketteri. 
Som allerede omtalt er hunnens knibskhed formodentlig at anse 
som et middel til at modarbeide en altfor hurtig og altfor hyppig til 
fredsstillelse af kjønsdriften. Saavel hos hannen som hos hunnen er 
aabenbart en høi grad af ophidselse nødvendig. Hos hunnen kommer 
hertil endnu den instinktive drift til ikke straks at føle sig; denne kan 
kun overvindes ved vedholdende forfølgelse og anvendelsen af for- 
ort. 
| 
