skjellige pirremidler. Denne knibskhed vil i mange tilfælde ytre sig 
som frygt og under visse omstændigheder ogsaa som vrede; man tænke 
her paa rovdyrene og edderkoppene. Ofte bliver imidlertid kjøns- 
driften ogsaa hos hunnerne saa sterk, at man ikke godt kan tale om 
frygt eller vrede; dyret har da øiensynlig lyst til at hengive sig til 
hannen og gjør endog selv alle slags forsøg paa tilnærmelse, men 
saasnart hannen bliver mere paatrængende, vaagner atter den med- 
fødte skyhed. Saaledes fremkommer hin legen tagfat, denne veks- 
lende lokken og flygten, som vi betegner som koketteri. Koketteriet 
er som saadant ingen leg, thi det er kampen mellem to modsatte in- 
stinkter og har, som vi har seet, et reelt formaal. Vi kan meget godt 
tænke os, at dette kan blive til leg; naar navnlig knibskheden ikke 
mere er forbundet med sterke affekter, frygt eller vrede, vil hunnens 
modstand og flugtforsøg hos intelligente dyr formodentlig antage ka- 
rakteren af jagt- og kamplege. 
Da udførligere skildringer af dette legende koketteri er temmelig 
sjeldne, saa maa jeg i dette tilfælde indskrænke mig til nogle ganske 
faa eksempler fra den høiere dyreverden. 
A. og K. Muller skildrer ekornets parringsleg paa følgende maade : 
”Hannen nærmer sig og flygter, knurrer og piber, farer afsted, luder 
sig ned, gjør sig lækker for og trænger heftig ind paa hunnen. Denne 
gjør modstand og lokker saa atter, anstiller sig ligegyldig og søger at 
behage, gaar fra den ene yderlighed til den anden af opbrusende vrede 
og godt humør. De jager og springer saa hurtig, at vi neppe kan 
følge bevægelserne, og vi formaar ikke at tilbageholde vor beundring 
over det ligesaa behændige som smukke skuespil.* ”Et henrivende 
skuespil udvikler sig i april og mai for iagttagerens øine, naar man 
betragter vandspidsmus, der parrer sig under legende forfølgelse. 
Den flygtende hun lader, som om hun generer sig, kryber i muse- og 
mulvarphul, under stene, rødder, løv med hannen lige i hælene. Hun- 
nen viger stadig, kaster sig i vandet, løber langs bunden et stykke og 
stiger derpaa op igjen paa den modsatte bred. Men hannen lurer og 
forfølger i samme retning, som den flygtende har taget. Saaledes 
gaar legen ofte timelang med faa afbrydelser, der benyttes til at stille 
næringsbehovet.* 
Det kvindelige raadyr lokker i brunsttiden bukken ved sin ka- 
rakteristiske pibende tone. Denne nærmer sig ilsomt, men hunnen 
flygter for den fremstormende buk og løber ind paa en aaben plads i 
