98 
— Et af to maa tydeligvis være tilfældet: enten har atmosfæren, 
ikke engang gjennemsnitlig seet, nogen bestemt form, eller ogsaa har 
den en saadan. Paa grund af den luftformige tilstands eiendomme- 
lige letbevægelighed kan man naturligvis ikke tale om atmosfærens 
form i samme forstand, som man taler f. eks. om jordskorpens, skjønt 
som bekjendt heller ikke den er fuldstændig stabil. Der foregaar 
ogsaa i jordskorpen uafladelig hævninger og sænkninger, erosioner 
og afleiringer, som forandrer overfladens udseende, om end saa lang- 
somt, at forandringen 1 de fleste tilfælde vil være umerkelig, naar der 
ikke er tale om særdeles betydelige tidsrum. Bevægelserne i luft- 
havet er langt voldsommere og hurtigere. Dets form — og herved 
forstaar jeg udelukkende formen af dets ydre grænseflade, om det har 
nogen saadan — maa snarere kunne sammenlignes med formen af et 
grundt hav, hvor bølgerne snart taarnes høit op 1 et virvar af mindre 
bølgebjerge og kamme og snart synker ned igjen i en dyb dal mellem 
to nabobølger. Overfladen af et saadant hav vil i to paa hinanden 
følgende øieblikke aldrig være den samme — — — 
”Den er sig aldrig lig; 
i tusendaars sekunder 
dens former ændrer sig 
med farten af et under." 
Og dog har denne havflade gjennemsnitlig seet en bestemt form, 
nemlig den form, vi ser, naar havet ligger blikstille og speilende uden 
en krusning eller en merkbar dønning. I tilstrækkelig afstand fra 
land, hvor dettes tiltrækning altsaa ikke spores, kan vi uden videre 
betragte denne havflade som en del af en kugleflade. Dens radius 
er afstanden fra overfladen til jordens centrum, der ogsaa er havfladens 
centrum. 
Det ligger i sagens egen natur, at der for atmosfærens vedkom- 
mende kun kan være tale om en saadan gjennemsnitsform. Det gjæl- 
der altsaa at bringe paa det rene, for det første, om lufthavet virkelig 
har nogen gjennemsnitsform, og for det andet, hvordan denne form 
i saa tilfælde virkelig er. 
En virkelig form, selv om det bare er en gjennemsnitsform af den 
ovenfor betegnede art, forudsætter uvilkaarlig en overflade, en be- 
grænsning, en ydre grænseflade. Har atmosfæren nogen form, maa 
over vore hoveder etsteds luften tage ende, og det, som er udenfor den, 
