99 
begynde. Med vort kjendskab til gasarternes natur falder denne fore- 
stilling os i virkeligheden noksaa tungt for brystet. En gasart ind- 
tager jo det rum, der bydes den, et forhold, man forklarer ved den 
antagelse, at de frastødende kræfter mellem molekylerne er større end 
de tiltrækkende. Naar denne udvidelsesevne synes at være ubegræn- 
set ved jordoverfladen, hvor tyngdeforholdene spiller en ikke uvæsent- 
lig rolle, er det ikke let at indse, hvad der skulde begrænse den i de 
høiere luftlag, hvor tyngdevirkningen er betydelig afsvækket. Det 
rimeligste vilde uden tvil være den antagelse, at luftens tæthed aftog 
i uendelig progression opover, men følgelig aldrig blev fuldstændig 
lig nul: at der med andre ord ikke gaves noget høideniveau, hvorom 
FA 
det med bestemthed kunde paastaaes: her ophører luften; ovenfor 
eksisterer der ikke luft, den findes kun nedenfor. Et sligt forhold 
vilde tilnærmelsesvis være udtrykt ved rækken 
ket Sr as , 
hvis sum som bekjendt aldrig bliver lig 1. De enkelte brøker, hvis 
antal er uendeligt, vilde fra niveau til niveau, med visse mellemrum, 
angive luftens relative tæthed. Om man fjernede sig aldrig saa langt 
fra jorden, vilde denne tæthed aldrig blive absolut nul. 
Gaar man ud fra den Laplaceske nebulartheori som rigtig, vil 
denne synsmaades rigtighed tilsyneladende faa en meget sterk støtte. 
Efter denne theori er verdensdannelsen kommen istand ved sukcessiv 
koncentration af yderst fint fordelte stofmasser i et oprindeligt kaos. 
Der er ved sammentrækning dannet taagemasser, som er kommen i 
omdreiende bevægelse, og ved omdreiningen er der afsnøret taageringe, 
som har dannet vore nuværende planeter, mens centrallegemerne — 
solene — er blevet igjen som rest af den oprindelige taagebal. 
