101 
vil det roterende metalstykke stadig være omgivet af et vandstoflag 
yderst og en flydende natronludopløsning inderst. Som forsøget viser, 
dannes der herved altid en bestemt grænseflade med en omdreinings- 
ellipsoides form. Natriumstykket viser sig omgivet af en graa, damp- 
lignende masse, idet den voldsomme gasudvikling river med sig yderst 
fine vædskepartikler, som ved sine eiendommelige lysbrydningsforhold 
gjør gaslaget synlig for øiet. Det væsentlige er, at dette synlige gas- 
lags ydre begrænsning trods luftens friktion altid er skarp og tydelig, 
og der kan ingen anden grund tænkes hertil, end at selve grænsefladen 
er, hvad man kalder en niveauflade for kraftvirkningerne. Udenfor 
og indenfor denne grænseflade maa kraftvirkningerne være forskjel- 
lige. Det synes mig ufattelig andet, end at grænsefladen for det ro- 
terende natriumstykkes gashylle maa betegne den flade, hvori natrium- 
stykkets egen tiltrækning overvindes dels af den ved dreiningen 
frembragte centrifugalkraft og dels af gasmolekylernes indbyrdes fra- 
stødning. Udenfor denne zone vil betingelserne være væsentlig ander- 
ledes end indenfor. 
Det kan ikke gjøre nogen virkelig forskjel for jordens vedkom- 
mende, at det gashylle, som omgiver den, er forholdsvis konstant og 
uforanderligt, at rotationen skyldes andre aarsager, og at friktions- 
forholdene maaske er aldeles forskjellige fra, hvad de er for et legemes 
bevægelse i luft. Er forholdene blot i alle retninger ens, vil dette i 
høiden have nogen indflydelse paa gashyllets størrelse. Der maa 
ogsaa for jorden være en zone, hvori jordens tiltrækning og den mole- 
kylære frastødning med den ved rotationen frembragte centrifugal- 
kraft ophæver hinanden; indenfor og udenfor denne zone vil betin- 
gelserne være væsentlig forskjellige. Gasarternes udvidelsesevne kan 
ikke være ubegrænset. Frastødningen molekylerne imellem maa være 
i overensstemmelse med den almindelige lov for kraftvirkninger, og 
etsteds maa der være en niveauflade, hvori de paa luftpartiklerne vir- 
kende kræfter holder hinanden i ligevegt. Hvad der er indenfor 
denne flade tilhører jordens atmosfære, hvad der er udenfor maa be- 
tegnes som ”vandrende materie". 
Rent theoretiske overlægninger af denne art synes at føre til den 
overbevisning, at luftlaget virkelig har en grænse udad og dermed 
ogsaa en bestemt gjennemsnitsform. Uden tvil vilde her være et tak- 
nemmeligt felt for udførlig mathematisk undersøgelse. 
Ikke engang det spørgsmaal, om atmosfæren har nogen form eller 
ikke, kan altsaa med sikkerhed besvares. Men hvis de sidste over- 
