103 
at realisere den for tanken. Naar man bare kommer ihu jordens dob- 
belte bevægelse, vil den allerede synes fuldstændig uholdbar og umulig. 
”Halens* retning i jordbanen er nemlig fra dag til dag uforanderlig 
den samme, mens de dele af jordoverfladen, hvorfra den springer ud, 
uafladelig skifter. Det ene øieblik vil ”halen" befinde sig over Syd- 
amerikas østkyst og 12 timer senere være at finde over det Indiske 
ocean. Dette er en uundgaaelig følge af jordens rotation, og ved 
denne stadige skiften plads maatte der frembringes store, regelmæs- 
sige luftstrømme i forbindelse med dagstidernes skiften — strømme, 
som neppe vilde være umerkelige, men som vi dog hidindtil ikke har 
det ringeste spor af kjendskab til. Professor Reicherts forestilling 
om atmosfærens form har derfor neppe anden værdi end kuriositetens. 
Antager vi, at der etsteds om jorden findes en niveauflade, der 
kan ansees som atmosfærens begrænsning, og hvor kraftvirkningerne 
udenfor og indenfor er af forskjellig art, saa vil denne niveauflades 
form, selv om vi ikke benegter muligheden af, at der findes ”vaga- 
bonderende* luft udenfor, ogsaa angive atmosfærens form. Det be- 
stemmende for denne niveauflades form er ikke bare tyngdekraften 
og de ved jordens bevægelse frembragte kræfter, men ogsaa til enhver 
tid alt, hvad der indvirker paa luftens molekylære bevægelsestilstand : 
temperatur, fugtighed o. s. v. 
Nu er det i virkeligheden saa, at alle disse faktorer varierer med 
breddegraden. Som det kan paavises ved pendelforsøg, er tyngde- 
virkningen forskjellig ved ækvator og paa høiere bredder, hvad der 
er en direkte følge af jordens eiendommelige form. Den er jo nemlig 
ingen fuldstændig kugle, men et omdreiningslegeme, hvis akse fra pol 
til pol er 12,712 km., mens diameteren, fra ækvator til ækvator, er 
12,755 km. Da jordens tiltrækning virker, som om massen var kon- 
centreret i centrum, og staar i omvendt forhold til kvadratet af af- 
standen fra dette centrum, maa den være større ved polen, hvor man 
er nærmere, end ved ækvator, hvor man er fjernere. Forskjellen i 
afstand er rigtignok bare 22.5 km., men øver dog, som pendelforsøgene 
viser, merkbar indflydelse. Til yderligere at afsvække tyngdevirk- 
ningen tjener ogsaa den ved ækvator optrædende centrifugalkraft, 
som er en følge af jordens rotation. Denne er forholdsvis langsom, 
og centrifugalkraften, som staar i ligefremt forhold til kvadratet af 
hastigheden og i omvendt forhold til kredsbevægelsens radius, bliver 
- Å sg 
derfor ikke synderlig stor. Beregnet efter formelen me vil den 
på 
på 
