130 
å 16 aar gammel. Man kan ikke regne dens alder efter takkerne. 
da disse, efterat den er bleven en 7—38 aar, aftager i antal, hvorimod 
hornene efter den tid tiltager i tykkelse. 
Om sommeren er vildrenens farve graabrun, om vinteren meget 
lysere, næsten graahvid. Haarlaget er forholdsvis langt og tæt, længst 
og tættest om vinteren. Under halsen danner det, navnlig hos fuld- 
voksne rensbukke, et slags manke. Haarene sidder altid temmelig 
løst, naar undtages paa hovedet og benene, hvorfor skindet ikke giver 
noget synderlig varigt pelsverk. 
Kløverne er brede og bikløverne langt nedhængende, hvilket mau 
tildels har ment frembringer den klaprende lyd, som især meget tyde- 
lig høres, naar renen er i sprang. Naar den sætter afsted i sterk fart, 
sætter den ligesom gjeden den meget korte halestub tilveirs, mens den 
som hunden lader tungen hænge ud af munden. Som de fleste dyr 
af hjorteslegten holder den under spranget næsen fremstrakt og lægger 
hornene bagover ryggen. Noksom kjendt er vildrenens overordent 
lige hurtighed under spranget selv i vanskeligt lænde og den sikker- 
hed, hvormed den derunder finder fodfæste. 
Vildrenens sanser er meget skarpe. Dens syn er meget godt, 
dens hørsel maaske endnu bedre, men skarpest af alle dens sanser er 
utvilsomt lugten, som allerede paa meget lang afstand lader den veire 
en fiende, der nærmer sig. Den er derfor overmaade var og altid mis- 
tænkelig ligeoverfor alt uvanligt, som kommer indenfor dens sansers 
rækkevidde, særlig, hvis det rammer dens lugtesans. Det hænder, at 
den formelig skvætter til, bare den kommer paa et spor f. eks. af en 
hund, og det gjælder rimeligvis i lige høi grad, naar det er spor af ulv 
eller jerv. Der skal ikke stort andet til for at skræmme den heller. 
En pludselig opflyvende flok fjeldryper, en opskræmt fjeldvaak (buteo 
logopus) med sit skrig, ja selv en fjeldlerke, som pludselig pistrende 
farer op, er nok til at jage de vare dyr paa flugt. I disse og lignende 
tilfælde er det, som man kan skjønne, ikke selve disse smaadyr, som 
renen tidt nok har seet, der indjager den frygt. Men de kloge dyr 
aner, at fuglene maaske er skræmte op af en jerv eller en anden useet. 
farlig fiende, som nærmer sig. 
Renen maa nærmest kaldes et stumt dyr. Mens handyrene af de 
øvrige til hjorteslegten hørende dyr navnlig i brunsttiden i regelen 
lader sin stemme høre lydeligt nok, finder dette ikke sted for rensbuk- 
kens vedkommende. Kun simlen giver en egen gryntende lyd fra sig, 
