131 
saa længe den følges af sin kalv, især mens denne endnu er ganske ung. 
Denne lyd bruger simlen for at lokke kalven til sig, naar den er kom- 
met fra hende. Man har god leilighed til at høre denne grynten, naar 
simlerne i en tamrenflok drives sammen for at malkes. 
Vildrenens mest søgte opholdssteder i de norske høifjelde er de 
saakaldte ”flyer*, det vil sige større sammenhængende, ensartede flade 
eller svagt skraanende høifjeldsplateauer, som ligger høiere end 
”dvergbjerkens og vidjernes region". Man har to slags saadanne 
flyer: moseflyer og stenflyer. 
De første har sit navn af de forskjellige mose- eller lavarter, som 
giver dem deres eiendommelige karakter og udseende. Sterkest re- 
præsenteret er renmosen eller rettere renlaven (cenomyce rangiferina). 
Dennes lyse, ensfarvede tepper er imidlertid paa mange maader varie- 
ret og indvævet med en hel del andre, mørkere farvede, tildels meget 
vakre lavarter, som dog optræder i langt ringere mængde. Her og 
der brydes ogsaa moseflyens ensformige lysegraat af forskjellige pha- 
nerogamer : enkelte græsser og halvgræsser, flere sorter lyngplanter, 
smale strimler af lavt krybende dvergbirk o. s. v. 
Stenflyerne ligger saa høit, at de forskjellige lavarter der kun 
forekommer i spredte bevoksninger inde mellem stenene, hvor der fin- 
des et eller andet aabent rum. Ogsaa her vil man finde enkelte pha- 
nerogamer saasom den vakre renblom (ranunculus glacialis og nivalis) 
m. fl. Disse flyer bestaar, som navnet viser, af nøgne, oftest smaa 
stene, der er fremkomne ved forvitring af fjeldet eller dettes spræng- 
ning ved isen, og giver stenflyerne deres karakteristiske udseende. 
Større og mindre flyer af begge slags findes spredte omkring i de fleste 
af vore høifjeldstrakter og kan paa sine steder have en betydelig ud- 
strækning. 
De høifjeldsstrækninger, hvor vildrenen helst har holdt til og 
været sikrest at finde, kan deles i forskjellige terræn, som i regelen er 
skilte ved naturlige grænser. Jeg siger: har været, thi i de fleste af 
disse terræn er vildrenen i de sidste 20—30 aar efterhaanden enten 
næsten eller helt nedskudt, eller den er fordrevet derfra. Dette skyl- 
des dels hensynsløs jagt, i stadig større maalestok drevet saavel af 
udlændinger — især engelskmænd — som af indlændinger, alle i de 
senere tider væbnede med langtrækkende, hurtigskydende vaaben, 
hvormed de paa slump har skudt paa ”hoben* (dyreflokken) og slængt 
kugler efter de flygtende dyr paa flere hundrede meters hold. Hvad 
