132 
der paa slig vis ikke dræbes, vil end oftere saares, enten for langsomt 
at pines ihjel eller for at falde som jervens sikre bytte. Dels er renen 
skræmt væk ved jagthytter, som disse saakaldte jægere har bygget midt 
oppe i dens strøg og kjæreste trakter. Fremdeles er den fortrængt 
fra en stor del af sit tidligere omraade af ”fækarer*, som med sine 
hjorde af sau, gjed o. s. v. stedse breder sig videre. Endelig truer 
den største fare fra de tamrenhjorder, der mer og mer indtager de 
terræn, hvor vildrenen før var ene herre. Og hvor tamrenen trænser 
frem, der forsvinder ubønhørlig vildrenen. Det eneste terræn, hvor 
vildrenen endnu findes i nævneværdig mængde, og hvor man af og til 
kan træffe hober paa en 40—50 dyr, er visse dele af Jotunfjeldster- 
rænet. I de øvrige terræn, paa begge sider af Rondane, paa Hardanger- 
vidden o. s. v. forekommer vildren endnu kun som enkelte vidt spredte 
rester. 
Af vildrenens fiender inden dyreriget maa først og fremst nævnes 
ulven og jerven. Den første har vi nu i længere tid været saa godt 
som fri for, om man end af og til har kunnet træffe enkelte omstreifere 
i renstrakterne. dJerven findes intet steds i større mængde, men hvor 
den findes, kan den være slem nok. Det er især kalvene, der falder 
som offere for dens blodtørst. Saarede dyr pleier ogsaa som før sagt 
at blive dens sikre bytte. Som bekjendt lurer den sig ligesom dyrene 
af katteslegten ind paa sit rov og forstaar at ”stille* — liste sig ind 
paa — et dyr trods den flinkeste rensjæger. 
Den ubetinget mest plagsomme af alle vildrenens fiender er ren- 
bremsen (oéstrus tarandi), som trofast følger alle rener, vilde som 
tamme. Svævende over renens ryg slipper den sine eg, som gjennem 
haarene naar ind til huden, hvor larven hurtig udklækkes, hvorpaa 
den borer sig gjennem denne ind til kjødet. Her danner sig de plag- 
somme svuller eller bremsekuler mellem huden og kjødet, hvor larven 
ligger og suger næring i sig omtrent hele aaret — fra juli til juli —, 
hvorpaa den fuldvoksen igjen kryber ud af samme hul, gjennem hvil- 
ket den borede sig ind, falder ned paa jorden og forpupper sig. Man 
kan let tænke sig, at dette er en slem plage for renen, især naar den 
maa huse mange slige gjester. Det hænder da ogsaa, at kalvene lige- 
frem dør deraf. 
Som regel holder vildrenen sig inden det terræn, i hvilket den er 
opvokset, men foretager her længere eller kortere vandringer. Det 
hænder dog, at den trækker over til et andet terræn, naar dette ikke 
