133 
er skilt fra dens eget ved beboede dalstrøg. Elve eller vande danner 
ingen hindring, da den svømmer udmerket baade let og fort. 
Under sin beiting og paa sine længere eller kortere vandringer 
gaar vildrenen altid mod vinddraget. Dens fine næse vil da allerede 
paa lang afstand varsku den om en fra denne kant mødende fiende, 
mennesker eller rovdyr. Har saaledes f. eks. vinden en længere tid 
været nordlig, kan man omtrent være sikker paa ingen dyr at finde i 
den sydlige del af terrænet. De har da samlet sig i dettes nordlige 
del. Det var under saadanne forhold, at man før i tiden kunde træffe 
til at faa se hober paa indtil et tusen dyr. 
Vildrenen søger sin føde, beiter, om morgenen og formiddagen 
samt om eftermiddagen. Midt paa dagen lægger den sig til hvile og 
”gjorter* — tygger drøv. Den vælger da altid, naar den gaar 1 flok, 
at lægge sig ude paa en aaben fly, paa en snebræ, en høgd eller lig- 
nende, hvor der er vidt udsyn til alle kanter, og hvor ingen fiende kan 
nærme sig i skjul af bergrabber, store stene eller deslige. Naar dyrene 
saaledes hviler, vender de altid bagdelen mod vinddraget. Deres næse 
vil alligevel varsku dem, om nogen fiende skulde nærme sig fra vind- 
siden, og deres øine opdager ham, om han skulde nærme sig under 
vinden, ligesom deres lange, bevægelige øren opfanger enhver mis- 
tænkelig lyd til alle kanter, naar afstanden ikke er for stor. Under 
saadanne omstændigheder er det omtrent umuligt for en jæger at 
komme dyrene paa skudhold. 
Om sommeren og den første del af høsten vandrer simlerne med 
sine kalve og ungbukkene i regelen sammen 1 større eller mindre 
hober, blandt hvilke man kun sjelden vil finde nogen af de rigtige 
storbukke. En saadan hob anføres altid af en gammel og erfaren 
simle. Hun bestemmer vandringens retning, naar og hvor der skal 
holdes hvil, og hvor længe denne skal vare. Hun har derhos altid 
at holde vagt baade under vandring og hvile og kaldes derfor ”var- 
simle" — af var, d. v. s. aarvaagen, paapasselig, sky.  Varsimlen 
kan som oftest let kjendes paa sin lysere farve, idet den først sent 
fælder vinterhaarene, af hvilke nogle gjerne flækkevis blir siddende 
igjen. Dette staar i forbindelse med dens strenge vagttjeneste, under 
hvilken den hverken faar saamegen hvile eller føde som de øvrige 
dyr, hvorfor den ogsaa i regelen er meget magrere end de andre. Den 
er ogsaa altid den første, som giver tegn til flugt, naar den tror at 
have opdaget nogen fare. Vildrenens klogskab og forsigtighed er saa 
