185 
taaler.  Storbukkene er fra nu af de ledende, og varsimlerne blir ind- 
til videre afsatte fra sin værdighed. Kampen mellem storbukkene 
begynder og blir stedse alvorligere og mer lidenskabelig, efterhvert 
som haldstiden kommer nærmere. Tilsidst staar kampen mellem de 
to sterkeste storbukke, og denne kan tidt være haard nok. Endelig 
har seierherren forjaget alle sine medbeilere og er nu enehersker i 
sit harem. 
En saadan herremand kaldes i renjægerens sprog ”haldoren" 
Navnet kommer af at halda, altsaa den, som holder simlehoben sam- 
men og hersker over denne. Deraf kommer ogsaa ordene ”haldstid" 
og ”haldshob". Hoben er imidlertid drevet ud paa en eller anden 
større fly, hvor dyrene i haldstiden fremfor alt holder sig. Haldaren 
fører fra nu af et meget strengt regimente, farer af og til i vildeste 
fart og største ophidselse rundt om” hele simlehoben, dels for at holde 
denne sammen og strengt straffe enhver simle, som vover at fjerne 
sig, og drive denne ind i haremet igjen, dels for at jage væk en eller 
anden ”rækar”, som maatte være dristig nok til at nærme sig. ”Ræ- 
kare" — omstreifere — kaldes de udstødte eller beseirede medbeilere, 
som gjerne i afstand pleier at kredse omkring haldshoben for at passe 
paa, om der maaske skulde tilbyde sig en eller anden gunstig leilighed 
ogsaa for dem. 
Hænder det saa, at der kommer en fremmed storbuk strygende, 
som endnu ikke har prøvet styrke med haldaren, opstaar der øieblik- 
kelig en forbitret og voldsom kamp. Under denne tør simleflokken 
ikke røre sig. Skulde den fremmede seire, maa straks hele simlehoben 
lystre ham og være ham i alle maader hørig og underdanig. Den for- 
rige haldar blir da i sin tur en rækar, som i vild fart stryger afsted 
for at prøve sin lykke ved en anden hob, om han maaske kunde be- 
seire dennes haldar og saaledes vinde sig et nyt harem. 
Hvor skjæbnesvanger en kamp meilem to storbukke undertiden 
kan være, derpaa har man ikke faa eksempler. Det hænder nemlig, 
at de under kampen i den grad vikler de mangetakkede horn ind i 
hinanden, at de ikke mer kan komme løs fra hverandre. Følgen blir 
da, at de begge dør en pinefuld sultedød, hvorom de afblegede skeletter 
med de endnu sammenslyngede horn bærer det sørgelige vidnesbyrd. 
Det samme hænder ogsaa af og til med to kjæmpende kronhjorter. 
Før haldstiden er rensbukken overordentlig fed, men under denne 
afmagres den stadig mer og mer, da dens lidenskab og ophidselse ikke 
