167 
De almindelige bergarter forekommer i store masser; mange af 
dem har sin brug og sin nytte; det er paa grund af forekomsten ikke 
vanskeligt at finde dem. Metallerne og ertserne og ogsaa en hel del 
andre nyttige mineralier forekommer derimod paa særegne leiesteder, 
har, om man vil, sine særegne opholdssteder i berget. 
Disse leiesteder er af forskjellig slags. 
Er leiestedet en fyldt sprække, kalder vi det en gang. Hvis leie- 
stedet er et lag eller bestaar af lag, kaldes det et leie.  Sidder ertsen 
i biter og fint fordelt i enkelte lag, er leiestedet ofte et fallbaand. 
Men hvis mægtigheden eller tykkelsen hos leiestedet er stor sam- 
menlignet med længden, er det en stok. 
Nyrer og klumper er leiesteder af den form, navnet antyder. De 
leiesteder, hvor sand og ler og overhovedet løse masser ligger som 
gjemmesteder for metaller som guld, ædelstene og ertser, kaldes se- 
kundære leiesteder, idet disse mineralier før har siddet paa andre leie- 
steder. De benævnes ogsaa alluviale. 
Overfladeleiesteder kaldes de leiesteder, som ligger i overfladen, 
som torv og myrmalm, dannet paa stedet. 
En gang kaldes som berørt et ertsleiested, som er en fyldt spalte 
eller revne. Bestaar udfyldningsmaterialet af en bergart som diabas, 
basalt, granit, saa kaldes gangen en bergartgang. 
Er den fyldt med mineralier som kalkspat, flussspat, kvarts, kal- 
des den en mineralgang, men er der foruden disse ogsaa ertser tilstede, 
saa kaldes den en ertsgang. 
Fig. 5 viser en bergartgang, E F, der gjennemsætter lagene a b 
c d, hvorhos disse lag er bragt ud af stilling, saa at lagene ikke ligger 
symmetrisk paa begge sider af gangen. 
Ertsgangene har i det hele ikke nogen bestemt retning. Dog 
hænder det, at mange af de i et bestemt ertsfelt optrædende gange har 
en nogenlunde bestemt retning. 
Et godt eksempel er Kongsberg sølvførende gange, der gaar i det 
hele i øst—vestlig retning. Men paa andre steder stryger ertsgangene 
i meget forskjellige retninger, som f. eks. Bømmeløens guldførende 
gange. 
