195 
sprækker og huller og anstiller jagt efter fluer, som har skjult sig i 
vægsprækker eller i vinduskarmene. Den har en udmerket udviklet 
stedsans, og har den engang fundet et hul, benytter den sig stadig 
deraf og ved altid at finde baade ind og ud i rette øieblik. 
Paa Island beskylder man den for at flyve ind i skorstenen for 
at stjæle kjød, som er ophængt til røgning; men skal tro om det 
er sandt? Mon det ikke heller er for at søge efter fluer? Forresten 
er det ikke noget daarligt navn, islænderne giver gjærdesmutten, 
naar de kalder den for musabrodir. Den minder i sit levevis i 
mange henseender om musene. Naar man ser den lille fugl i siu 
brune fjerdragt letvint og væver hoppe omkring paa marken mellem 
de halvraadne orestubber, eller naar den undersøger hvert eneste 
blad, hver eneste spræk eller revne, ledes uvilkaarlig tanken hen 
paa en mus. 
Det er saa langt fra at de mørke, bortgjemte smuthuller inde i 
skovtykningen, som er vidne til dens liv, har formaaet at sætte sit 
stempel paa den og gjøre den forsagt eller mismodig, at der neppe 
gives nogen anden skabning, som har faaet et saa velsignet fond af 
godt humør som netop gjærdesmutten. Den udmerker sig fremfor 
de eflste andre fugle ved sin munterhed og livsglæde. Mangler der 
end sol og lys i dens tilholdssteder, har den til gjengjæld faaet det 
saa meget lysere inde i sit eget bryst; den fortjener nok at kaldes 
et lysets barn alligevel. Naar den hopper munter og livlig og urolig 
omkring med sin lille halestump reist bent tilveirs, ser den aldeles 
kjek og modig ud, rigtig som en liden helt. Den hopper glad om- 
kring og er i travl virksomhed hele dagen. 
Hvis der er noget særligt, som vækker dens opmerksomhed, 
bøier den sig flere gange meget hurtigt og reiser halen end mere 
tilveirs, og hvis der er fare paafærde, bliver den straks ræd og gjem- 
mer sig bort; den tager da sin tilflugt til et eller andet smuthul, 
men det varer aldrig længe, før den kommer frem igjen. 
Den synger og kvidrer og er glad og munter, hvad enten den 
færdes blandt sne og is eller mellem lyng og blomster, den er altid 
sig selv lig, glad og fornøiet bestandig. Selv veiret har ingen syn- 
derlig indflydelse paa dens livsglade sind, ja ikke engang aarstiden; 
den kvidrer og synger ogsaa om vinteren ;vistnok ikke i det værste 
snefald, eller naar det blæser altfor meget, men aldrig saa snart 
skinner solen frem igjen, før den stemmer i. Sin munterhed og liv- 
