203 
dringer i skog og paa fjeld og snakker med vor hund, som med er 
god kammerat, der ikke alene deler vore interesser, men synes at for- 
staa ethvert ord, vi siger til den. 
Hvad jeg egentlig vilde med min opsats var, at berette en ganske 
mærkelig iagttagelse af hundens evne til at tænke og slutte. 
Det er nu en hel del aar siden, at jeg en eftermiddag paa mit 
kontor modtog et telegram: Det var fra min broder, der bad mig 
modtage ham og hans to hunde, der paa reise fra Kristiania over 
Egersund kom med aftentoget kl. 8 til Stavanger. 10 minutter før 
8 forlod jeg kontoret og gik min ziksakvei mellem kvartalerne fra 
Engelsmindegade ned til jernbanestationen. Min broder førte mig 
straks hen til brækvognen for at vise mig sine to store, sterke og 
vakre harehunde. Den ældste var fra Solør og den anden fra 
Arendal, hvor han paa veien vestover havde faaet den af en gammel 
ven til opdragelse under veiledning af den ældre vel dresserede støver 
fra Solør. Jeg havde ikke seet nogen af dem før. Men hundene 
forstod straks, at de havde en hundeven at gjøre med, og bekjendt 
skabet var snart sluttet til gjensidig tilfredshed. 
Komne ud paa gaden sled de kraftige dyr, der saa længe havde 
været bundne, haardt i kobbelet. Til min store forbauselse løste 
min broder dem og lod dem løbe. Paa mit spørgsmaal om, hvor- 
ledes han turde vove at slippe disse fremmede og noksaa viltre hunde 
løs i en større fremmed by uden først at have anvist dem deres mid- 
lertidige hjem, svarede han: ”Aa, vær ikke ræd, de karle greier 
nok biffen.* Nu, afsted bar det gjennem menneskesværmen i ret- 
ning af torvet. Vi kom saa smaat efter. Men før vi kom hen til 
Muségaden, hvor vi skulde op et stykke, havde hundene vendt og 
for nu med rasende fart op gaden et godt stykke forbi Dronningens 
gade, gjennem hvilken jeg var gaaet ned til stationen. En god 
stund, før vi havde naaet hen til sidstnævnte gade, havde hundene 
atter gjort helt om, og vi saa dem fare op gaden. Nu kom de væk for 
vore øine. Men da vi endelig kom hjem, sad begge hundene paa 
min gadedørtrappe og ventede paa os. 
Hvorledes havde nu disse dyr faaet greie paa, at det var i denne 
fremmede mands hus i den fremmede by, hvor de skulde tage ind! 
Her er ingen anden forklaring mulig end denne, at hundene har 
resonneret saa: ”Denne mand, der tog saa venlig mod os, og til 
hvem vor herre sluttede sig, maa være den, til hvem vi har at tage 
