209 
kultur har udviklet smerten til det, som vi nu forstaar derved. Ingen 
vil dernæst være i tvil om, at de saakaldte ”sjælesmerter* gaar dyrene 
forbi, og at ”weltschmerzen*, som yder saa mange mennesker en høi 
nydelse, forudsætter et ivrigt studium, og ogsaa at der gives virtuoser 
og opfindere paa selvpinslernes gebet. Her skal vi dog kun tale om 
rent legemlige smerter, og vi vil erindre om, at der ogsaa allerede 
overfor dem gives stor forskjel paa modtageligheden hos mennesket. 
Kulturmennesket klager straks over intense smerter, naar det 
faar et hvepsestik eller har stukket sig i fingeren med en naal. Lidt 
ansigtssmerter eller tandpine volder det helvedeskvaler, mens natur- 
mennesket ikke fortrækker ansigtet derved og frivillig paalægger sig 
store kvaler, f. eks. ved tatovering eller ved mange ceremonier, for 
at vise, at han er værdig at optages i mænds selskab. Han vænner 
sig derved til at foragte smerterne, mens svaglingen, som giver sig 
i dens vold, lider 3 gange saa meget. I dyreriget møder vi først en 
saadan modtagelighed hos dyr, som vi har opdraget i omgang med 
Os, og som da snart lærer, at det ”hjælper at skrige", akkurat som 
børn, hvis de falder og slaar sig lidt, først ser, om moren er i nær- 
heden, og, hvis hun det er, begynder at skrige. En hund, som blir 
alvorlig straffet af sin herre, hyler og klager frygtelig, mens den i 
slagsmaal med andre hunde taaler de sterkeste bid uden at udstøde 
en lyd. I almindelighed overfører mennesket, uden at tænke paa 
det, sine egne følelser til dyreverdenen, og derfra stammer visse over- 
drevne bestræbelser for at beskytte dyrene f. eks. mod lægernes stu- 
dier, anstrengelser, som vistnok udgaar fra ædle følelser, men som 
sjelden er ledsaget af forstaaelse af motivet, maalet og methoderne 
for hint studium. 
Vi er saa vant til at tænke os skrig, flæben, livlige bevægelser, 
mimik o. s. v. som udtryk for smerte, at vi kanske holder de dyr for 
følelsesløse, som ikke giver en lyd fra sig, selv om de blir levende 
flaaet som aalen i kjøkkenet. Paa den anden side kan det se meget 
stygt ud, naar man river et ben af en krebs, eller halen blir kvæstet 
paa et firben, og dog ved vi, at krebs og firben i den første og bedste 
klemme giver slip paa disse lemmer, og at denne afrivning, som ser 
saa frygtelig ud, sker uden bevidsthed, som en blot og bar selvvir- 
kende refleksakt. Kun en dyre-fysiolog og psykolog kan dømme om, 
hvorvidt der kan være tale om dyreplageri eller ikke. Den forlængst 
afdøde professor W. W. Normann ved universitetet i Texas har efter- 
sNaturen* 14 
