210 
ladt sig et arbeide om dette spørgsmaal, om smerten hos de lavere 
dyr. Det er trykt i januarheftet af ”American Journal of Physiology* 
med bemerkninger af Jaques Loeb. Vi skal her efter ”Science*, 
førend vi gaar videre i vor betragtning, gjengive nogle eksperimen- 
telle erfaringer fra dette arbeide. 
De mest lærerige iagttagelser gjordes paa den almindelige regn- 
orm. Deler man et saadant dyr ved et tværsnit i to halve, saa viser 
kun den bagre halvdel, som mangler hovednerveringen, de vindende 
bevægelser, som fra antropomorfisk standpunkt syues at udtrykke 
smerte. Den forreste halvdel med hjerne kryber derfra, som om intet 
var skeet. Blir derpaa enhver af disse halvdele halvert paa nyt, saa 
er det kun den bagre halvdel, som snor sig, mens den forreste kryber 
bort. Den samme foreteelse kan gjentages med akkurat det samme 
resultat, indtil stykkerne ikke længere blir store nok til at krybe bort. 
Denne overraskende foreteelse kan delvis forklares af ormens to mu- 
skelsystemer, hvoraf det med paalangs forløbende fibre sørger for vin- 
dingen og snoingen, mens de cirkulært forløbende fibre besørger 
krybningen. Hvorfor i det bagre afsnit den første gruppes muskel- 
fibre og i det forreste den andens synes at være sterkere irriteret, 
kunde Normann ikke forklare. En blodigle, som svømmer, forholder 
sig paa samme maade, naar den ved et tværsnit blir delt i to halve. 
Efter en pause svømmer begge stykker bort, som om ingenting var 
skeet. Andre orme gjør det samme. 
Man kan skjære bagkroppen af en eremitkrebs, uden at nogen 
af dyrets bevægelige organer forrader, at den har merket noget til det. 
Mollukkrebsen (Limulus) holder sig stille nogle øieblikke, hvis man 
skjærer 4 eller 5 ringe af dens bagkrop, derpaa aander den igjen lige 
saa roligt som før. Skjærer man et tusindben (Geophilus) midt over, 
saa gaar den forreste halvdel fremlængs, den bagerste baglængs sin 
vei. Et under gangen delt tusindben fortsætter sin vei uden ophold. 
Libellen mister dele af sin bagkrop, uden at den forandrer stilling. 
Hvad man allerede for længe siden er sikker paa, er, at bier (og blod- 
igler) fortsætter med at suge, naar man skjærer bagkroppen af dem, 
mens de holder paa at suge honning (resp. blod). Hos blodiglerne 
render det overflødige bestandig ud bagtil, mens dyret fornøiet svæl- 
ger videre, ligesom Munchhausens halve hest ved brønden. 
Qgsaa hos lavere hvirveldyr møder man en lignende ligegyldig- 
hed overfor svære beskadigelser. Akvariehaier og flyndrer taaler de 
