211 
største og mest dybtgaaende operationer i hovedet uden at give tegn 
til, at det generer dem, naar der blir ledet en strøm luftholdig vand 
gjennem gjellerne. Salamanderne og tritonerne, som man i forrige 
aarhundrede saa ofte skar benene af for at iagttage, naar de voksede 
ud igjen, viste intet ubehag ved saadanne operationer og spiste rolig 
videre, naar de netop holdt paa med et maaltid, uden at tage notis 
af, at Spallanzani imidlertid havde skaaret benene af dem. En sala- 
mander, som abbeden i løbet af 3 sommermaaneder skar benene af 
6 gange, fabrikerede i denne tid 687 nye knogler. 
Den hovedslutning, som fulgte af Normanns iagttagelser, formu- 
lerer Loeb i følgende satser: ”1. Hos et stort — maaske det største 
— antal lavere dyr fremkalder beskadigelser ingen reaktion, som man 
kan tyde som udtryk for smerte. 2. I det indskrænkede antal til- 
fælde, hvor beskadigelser fulgtes af bevægelser, som er bleven ud- 
tydet som udtryk for smerte (som i tilfældet med ormene), viser en 
nøiere undersøgelse, at denne slutning ikke var berettiget. 
Hertil gjør George V. N. Dearborn fra universitetet i Havard 
den skarpsindige bemerkning i ”Science", at centralorganerne hos 
disse lavere dyr endnu ikke har uddannet særskilte afdelinger for 
melding og opfattelse af smerte. Thi tabet af et lem, som disse dyr 
saa let kan udvikle paa nyt, betyder ikke noget nævneværdigt tab for 
dem, hvad netop den automatiske afkasten og prisgiven af lemmerne 
hos orme, søstjerner, søpølser, snegle, krebs, edderkopper og insekter, 
ja selv endog hos firben beviser. De høiere dyr og mennesket, hvis 
merkværdig fuldkomne lemmer og organer (paa faa undtagelser nær, 
som f. eks. øienlinsen) ikke kan erstattes, naar de engang er gaaet 
tabt, de behøver smertefølelsen som advarsel og beskyttelsesmiddel, 
for i rette tid at være sig bevidst de farer, som truer deres organer. 
Derfor maatte smertefølelsen hos dem udvikle sig til grader, som de 
lavere dyr ikke kjender, fordi den vilde være overflødig hos dem. 
Denne tankegang har, som jeg kan tilføie, den forhenværende 
regimentskirurg Schiller i sin tid fremsat i et digt, som jeg til min 
forundring ikke finder optaget i min (vistnok ældre) udgave af Schil- 
lers digte. Jeg kan derfor ikke citere dette digt, som gjorde et dybt 
indtryk paa mig i min ungdom. Det er en hymne, hvori han takker 
skaberkraften for, at den ved siden af den dybere opfattelse af alt 
godt og skjønt har skjænket mennesket ”smertens velgjørende ad- 
varsel*, som Schiller altsaa øiensynlig ikke forudsatte hos de lavere 
