213 
De haleløse katte. 
I det sidste 10-aar af det 19de aarhundrede har de haleløse katte 
og andre hale- og hornløse husdyr opnaaet en vis berømmelse, da de 
skulde bevise arveligheden af erhvervede beskadigelser. I aaret 1887 
fremviste dr. Zacharias, den daværende direktør af den biologiske 
station i Pløn, paa naturforskermødet i Wiesbaden en haleløs kat- 
unge, som vakte en vis opsigt, da dens mangel paa hale skulde skyldes 
et ulykkestilfælde, som var tilstødt dens mor. Hun skulde efter 
sigende have mistet sin bagre legemsprydelse ved overkjørsel, og dette 
Haleløs kat fra øen Man. 
tab skulde være gaaet i arv til ungen. Hvis fortællingen om morens 
ulykkestilfælde havde ladet sig bevise, vilde tilfældet have været af 
en betydelig interesse for den dengang brændende og endnu ved- 
varende strid, om Lamarcks eller Darwins antagelser har en større 
rækkevidde for forklaringen af den organiske udvikling. Men for- 
tællingen lod sig, som Zacharias selv maatte tilstaa, ikke bevise, og 
omendskjønt den kommer frem i mange paa den tid forfattede verker 
mod Darwins theori, savner den alt værd som bevismiddel. Da hale- 
løse katte er i flertal paa mange steder i verden, navnlig i Japan og 
paa øen Man, og paa de steder næsten ganske har fortrængt de lang- 
halede katte, saa kunde let en saadan afart af de haleløse katte (felis 
catus anura) være indført der, og Wiesbaderkatten have været et 
afkom af en saadan race. 
