215 
Hvori bestaar nu den fremragende interesse, som man tillagde 
saadanne medfødte mangler, saalænge man troede, at de var følgen 
af visse beskadigelser, som var tilstødt forældrene? Den Lamarckske 
opfatning af naturudviklingen, som Erasmus Darwin havde opsat 10 
aar i forveien, gaar ud fra, at den ydre verdens indflydelse sammen 
med dyrenes egne anstrengelser for at slaa sig igjennem skulde have 
forbedret og fuldkommengjort deres organer. De dyr, som lever i 
vandet, omdanner sine femfingrede hænder og fødder til svømmered- 
skaber; gravende dyr, som skraber sin føde frem af jorden, forvand- 
lede netop paa grund af disse anstrengelser sine hænder til grave- 
redskaber. Den stadige brug i en bestemt retning, saaledes lød 
antagelsen, fuldkommengjør organerne i overensstemmelse hermed, 
mens ikke-brug bevirker reduktion, som f. eks. af bagbenene hos mange 
i vandet levende amfibier og pattedyr, fordi de ikke er saa nødvendige 
under bevægelsen i vandet, som de er det tillands o. s. v. Men denne 
theori forudsætter arvelighed af erhvervede egenskaber, thi kun gjen- 
nem langsom og jevn udvikling af lemmerne gjennem mange genera- 
tioner synes saadanne omdannelser forstaaelige, saaledes som vi over- 
alt ser det i livet og hos de uddøde dyr. Skulde de af en generation 
erhvervede fremskridt ikke nedarves til den næste, maatte denne altid 
igjen begynde fra nyt af, saa synes det uoverskuelig, hvorledes legem- 
lige og aandelige fremskridt nogen gang kunde naa til en høiere sum. 
Den yngre Darwin gik en anden vei end sin bedstefar, hvis verker 
han ikke satte tilstrækkelig pris paa. Han gik ud fra tilfældige varie- 
teter, som blev foretrukket af det naturlige udvalg og tilslut blev ladt 
ene tilbage, naar de frembød et fortrin i en eller anden vigtig livs- 
retning, en foreteelse, som man betegner som overleven af de mest skik- 
kede, d. v. s. de for de givne forhold mest passende. Forøvrigt troede 
han ligesaa fast som sin bedstefar og hans efterfølger Lamarck paa 
arveligheden af erhvervede engenskaber og indrømmer den af begge 
disse filosofer antagne progressive brugsvirkning dens tilmaalte plads 
i sin lære om artsdannelsen. Han antog Lamarckismen i Roux's 
nyere omforandring, hvorefter legemsdele, der arbeider mere end 
andre, ogsaa bliver bedre ernæret end disse, og det endogsaa paa 
de sidstes bekostning, og at en saadan krafttilførelse i en bestemt ret- 
ning vilde stige med hver generation, naar brugen vedvarede. 
I denne opfatning af den organiske verden, som en fremadskri- 
dende, spilte nu det, som man holdt for arvelighed af beskadigelser, 
