216 
i begyndelsen en stor rolle, og som særlig iøinefaldende beviser paa, 
at nyerhvervede egenskaber kunde nedarves. Allerede i sin ”Zoono- 
mie" (1794—98) henviser E. Darwin i denne hensigt paa Italiens 
haleløse hunde. ”Buffon," siger han, ”omtaler en avlsrace af hale- 
løse hunde, som skal være meget almindelige i Rom og Neapel, og 
som, som han antager, er opstaaet derved, at man i længere tid havde 
brugt at hugge halen af denne sort hunde. Troen paa arveligheden 
af saadanne beskadigelser var almindelig i forrige aarhundrede, og 
den vittige Lichtenberg skrev (1787) i samme aand: ”Man har alle- 
rede forlængst bemerket, at naturen tilslut gaar med paa og i sine 
egne verksteder lader efterabe mange kunstige skamferinger, hvorved 
menneskene tror at forbedre dens verker.  Hugger man oftere in linea 
recta descendente halen af hunde, katte o. s. v., saa merker naturen 
sig dette og lader tilslut halen blive borte.” 
Ogsaa i vort aarhundrede var den antagelse meget udbredt, at 
pludselige beskadigelser kunde have arvelige følger. Visse sygdomme 
og misdannelser som f. eks. hænder med 6 eller 7 fingre, gaar med 
stor haardnakkethed i arv gjennem mange generationer, og man kan 
let fremavle dyreracer med seks tæer; saadanne abnormiteter maa 
dog i ethvert fald ansees som arvelige nyerhvervelser fra en første 
stamfader med denne sygdom eller abnormitet. Da nu dette er tilfældet, 
antog man i almindelighed arveligheden af nyerhvervelser og henviste 
til opstaaelsen af forskjellige husdyrracer, hvor man kunde paavise 
afstamning fra en urrace, hos hvem abnormiteten først var optraadt. 
Saaledes optraadte for første gang i 1791 en nordamerikansk faare- 
race med lang krop og korte, krumme ben paa gaarden hos en gaard- 
bruger Wright i Massachusetts. Racen optraadte først hos et lam, 
hvis eiendommelighed blev opavlet, fordi dette faar ikke kunde springe 
over selv lave kvægfolde. Paraguays hornløse kvægrace stammer lige- 
ledes fra en enkelt i 1770 født okse, som af ubekjendt aarsag var 
hornløs, og hvis afkom man avlede, fordi det kunde anrette mindre 
skade end det hornbærende. Man ved, at det forholder sig akkurat 
ens med Japans og øen Mans haleløse katte. Paa begge saa langt 
fra hinanden liggende steder opstod den samme mening, — hvad enten 
den nu er berettiget eller ikke, — nemlig, at de saakaldte haleløse 
katte skulde være bedre musefangere end de langhalede, som skal 
vifte formeget med halen. De langhalede unger blev derfor regel- 
mæssig skaffet afveien, og snart blev den korthalede race alene tilbage. 
