235 
Verket regner sin tilværelse fra den 28de august 1644, da en mu- 
thingssedlel udstedtes paa en ertsgang, som laa i ”Trundhiems Lehn 
Holtaalen Kirchspiel, zwei Meil Wegens osten von Roehammer ge- 
nannt.* 
Dette første arbeidssted kjendes endnu under navn af ”Lossius- 
gruben*, som ligger i fjeldet syd for Dybsjøen. 
Den først fundne anvisning viste sig ikke at være rig, og man 
søgte efter andre. Folketraditionen ved endnu at berette, hvorledes 
dette kronedes med held, idet en skytter ved navn Hans Aasen en dag 
paa jagten, da han havde skudt en ren i Storvolafjeldet skal være 
bleven under renen var en blank sten, som denne havde sparket løs; 
stenen viste sig at være ædel kobbermalm. Dette fund af kobbererts 
skulde da have ledet til optagelse af Storvola grube, eller som navnet 
senere af indkaldte tyske bergmænd forvanskedes til: Storvarts grube. 
Verket eiedes først af nogle faa ”participanter*, som satte igang 
og byggede en smeltehytte ved Hitterelven ikke langt fra det sted, 
hvor verkets nuværende smeltehytte staar. De første eiere fik dog 
ikke længe i fred nyde godt af fundet; thi allerede i 1646 vidste en 
dansk kammertjener, Jurgens, som var vel anseet ved hoffet, at til- 
vende sig den største del af verket, idet han fik udstedt kongelige 
privilegier paa verket i sit navn. 
Efter fundet af den rige Storvarts grube begyndte man at skjærpe 
paa i de nærmeste trakter og fandt i 1650 en grube, som i modsætning 
til den ældre Storvarts eller ”Alber Berg" kaldtes ”Neu Berg" eller 
Nyberget, og noget senere fandt man ogsaa Hestekletten grube. Ny- 
berget og Hestekletten ligger i nærheden af Storvarts, men nogle aar 
efter i 1657 opdagede man en mægtig forekomst i fjeldet nær ved 
Aarvas udløb af Aarvsjøen, hvorefter gruben senere kaldtes Arvedals- 
grube. Denne grube, som fremdeles drives, og sammen med den: 
senere opdagede Kongens grube for tiden udgjør verkets vigtigste kis- 
grube, gav dog ikke efter opdagelsen store forhaabninger, idet den 
viste sig at høre til den type, som fornemmelig fører svovlkis, mest 
med liden kobbergehalt, som hovederts. 
Som ved andre norske bergverk indkaldtes ogsaa ved Røros en 
hel del tyske bergmænd, som skulde lede driften. 
Den første hytte, som blev bygget, viste sig snart at være util- 
strækkelig; thi allerede i 1646 havde man ladet opføre en ny større 
hytte et kort stykke ovenfor den gamle, og fra en tid efter nævnes 
ogsaa flere andre hytter, som imidlertid snart efter blev nedrevne. 
