260 
tige, ofte kun nogle faa centimeter, i regelen 3 til 10 em. op til I 
meter mægtige. Gangene er ingenlunde sølvførende overalt, men søl- 
vets optræden er i det hele lunefuld og uregelmæssig. Dog har 
man den regel, at sølvet, naar det findes paa gangen, optræder paa 
de steder, hvor gangene gjennemsætter visse lag, som kaldes fall- 
baandene, ikke saaledes at gangene skulde være sølvformede overalt. 
hvor de gjennemsætter disse lag, men saaledes, at naar de er sølv- 
førende, saa er det, hvor de gaar gjennem disse lag. 
Om fallbaandene og udstrækningen af det sølvførende felt ytrer 
kommissionen af 1833: 
”Den strækning, der indbefatter egnen omkring Kongsberg bjerg- 
stad, udgjør i længden noget over 22 mil., regnet mellem parallelerne 
af skjærpene ved Liøterud skov i Sandsvær i syd og skjærpene ved 
Ramvig i Flesberg i nord, samt næsten 1; mil i bredden, regnet mel- 
lem meridianerne af Skaragruberne paa Eger i øst og Helgevands- 
gruberne under Sandsvær 1 vest. Fjeldgrunden i denne strækning 
er for det meste sammensat af skifrige bergarter (gneis, glimmer- 
skifer og hornblenderskifer), hvis tavler eller naturlige skiferafde 
linger (skikter, lag, baand) mere staa ved siden af hinanden end 
ligge paa hinanden, saa at de med en stor skraahed (fald) stikke ind 
mod dybet, og paa overfladen af bjerget kun fremvise deres øverste 
rand. Retningen af disse rande, eller egentlig selve skikternes direk- 
tion (strøg) gaar omkring Kongsberg temmelig regelmæssig fra syd 
mod nord; indskydningen mod dybet (faldet) er paa de fleste 
steder mod øst. Af disse bergarters masser gives der visse partier, 
som fordetmeste i en yderst fin og ofte for det blotte øie næsten for- 
svindende fordeling indeholde flere slags svovlbundne metaller. 
navnlig jern, kobber, zink og bly. Dette er det saakaldte fallbaand. 
paa hvilke alle gruber er anlagte, et forhold, som vil synes besyn- 
derligt, da sølv ikke anførtes blandt de nysnævnte metaller, som fall- 
baandene indeholde. 
De vigtigste fallbaand er: 
Underbergets hoved-fallbaand. 
Stiger man fra den dal, hvori Kongsberg ligger, mod vest op 
paa den tilstødende bjergstrækning, saa kommer man, i en sjettedels 
mils afstand fra staden, og i en høide omtr. 500 fod lodret over 
samme, til en afsats paa bjergsiden; her træffer man det saakaldte 
Underbergs fallbaand, der til den ene side, næsten lige i syd, løber 
ned imod Kobberbergselven, og til den anden omtr. i n. n. v. til gru- 
