271 
geologiske videnskab gjør kun rede for foreteelserne paa overfladen. 
Var denne kugle gasformig, flydende eller begge dele? Derom tier 
historien, og det spørgsmaal er af den allerstørste vigtighed for jor- 
dens senere udvikling. Vor opgaves løsning afhænger af, om dette 
spørgsmaal kan besvares eller ikke. 
Hovedtrækkene af et himmellegemes udvikling kan man, som 
allerede nævnt, lære at kjende ved at studere hovedtrækkene af andre 
himmellegemers udvikling. Af solens tilstand nu kan man drage vig- 
tige slutninger med hensyn til jordens tilstand i en fjern fortid. Men 
vil man have nærmere enkeltheder, faar man anstille sammenligninger 
mellem himmellegemer, som staar hinanden nær i udvikling. Da 
Venus er yngre end jorden og Merkur yngre end Venus, skulde man 
for jordens vedkommende kunne erholde værdifulde oplysninger ved 
et omhyggeligt studium af disse to himmellegemer. Men vor kund- 
skab om dem begge er desværre yderst liden. Det gjør naturligvis 
intet til sagen, enten det legeme, man sammenligner med, er forud 
for eller efter det andet i udvikling, da man ligesaa sikkert kan slutte 
bagover som fremover. For jordens vedkommende har vi da et him- 
mellegeme, som fremfor alle andre frembyder sig til sammenligning, 
nemlig maanen. Den er det nærmeste af alle himmellegemer, dens 
astronomiske og fysiske forhold er yderst omhyggelig studeret. Des- 
uden er den saa at sige kjød af jordens kjød og ben af jordens ben. 
Kan maanen give os nogen forestilling om jordens tilstand i det 
øieblik, maanens masse afsnøredes? — Vi faar se. 
Maanens egenvegt er omtrent tre femtedele af jordens. I ud- 
vikling er den forud for jorden, idet den nu tilsyneladende er en død, 
livløs klode, hvor saa godt som alle flydende og gasformige stoffe har 
taget fast form. Hvis den overhovedet har nogen atmosfære, hvad 
de fleste setenologer betviler, saa er denne yderst tynd og æterisk. 
Vi skal stanse et øieblik ved disse to kjendsgjerninger: at maa- 
nens egenvegt er mindre end jordens, og at den er forud for jorden 
i udvikling. 
Forudsat at den laplaceske theori er rigtig, repræsenterer maanen 
endel af jordens oprindelige stofmasse. De to masser har engang 
udgjort et sammenhængende hele. Heraf kan der drages høist be- 
tydningsfulde slutninger med hensyn til den samlele masses tilstand 
i det øieblik, da maaneringens afsnøring foregik. For det første kan 
det med sikkerhed sluttes, at det ikke var nogen helt igjennem ens- 
