272 
artet gasmasse, hvoraf maanen dannedes. Dens egenvegt vilde i saa 
fald ikke bare være lig, men større end jordens, af den grund nemlig, 
at maanens koncentration er længer fremskreden end jordens. I den 
stofmasse, som tilsammen udgjorde jord og maane, maa der før af- 
snøringen, i overensstemmelse med herskende temperatur- og tryk- 
forhold, være indtraadt en vis uensartethed, der kun kan tænkes 
istandbragt ved de tyngre og mindre flygtige stoffes fortætning. Saa- 
længe massen var helt igjennem gasartet, vilde nemlig diffusionen 
med den af den høie temperatur følgende store molekylhastighed give 
den hele masse en temmelig udpræget ensartethed. Nogen betydelig 
forskjel paa massens specifike vegt ved overfladen og i det indre 
kunde først optræde, naar endel af massen var fortættet til en flydende 
kjerne. 
Jorden var altsaa ikke gasartet, da den blev selvstændigt himmel- 
legeme. 
Paa den anden side kunde fortætningen af massen, ”det naturlige 
udvalg", saa at sige, i overensstemmelse med temperatur- og tryk- 
forhold, ikke være synderlig langt fremskreden. Derom vidner for 
det første maanens forholdsvis store egenvegt, som er større end den 
gjennemsnitlige egenvegt af de stofle, der sammensætter jordover- 
fladen. Det er af den oprindelige masses yderste lag, maanen er 
blevet til. Var fortætningen vidt fremskreden, vilde dette yderste 
lag kun have bestaaet af lette, forholdsvis flygtige stoffe, og maanens 
egenvegt vilde blevet betydelig mindre. I samme retning vidner 
ogsaa den kjendsgjerning, at maanen i udvikling er forud for jorden. 
Var det nemlig bare af lette, forholdsvis flygtige stoffe, den var sam- 
mensat, vilde dens udvikling have været langsommere. Rigtignok 
betinger maanens ringe størrelse en hurtigere afkjøling og derved 
ogsaa en raskere massesammentrækning ; men det maa ogsaa erindres, 
at den langt ringere tyngdekraft paa maanens overflade repræsenterer 
et langt mindre tryk, hvilket igjen til en vis grad modarbeider eller 
iallefald langsomgjør koncentrationen. Skade, at spektroskopet, som 
ellers gjør os saa udmerket tjeneste, ikke kan give os nogen besked 
om maaneoverfladens sammensætning. Maanen laaner nemlig sit lys 
fra solen, og om overfladens kemiske sammensætning faar vi derfor 
ingen kundskab. En saadan kundskab vilde i høi grad bidrage til 
at gjøre vore slutninger mere paalidelige. 
Efter de her foretagne overlægninger synes det imidlertid ikke 
