273 
tvilsomt, at jorden umulig kan have været helt igjennem gasartet, og 
at fortætningen heller ikke kan have været synderlig langt fremskre- 
den, da jorden blev selvstændigt himmellegeme. Jeg tror mig derfor 
fuldt berettiget til — saavidt jeg ved for første gang at opstille 
følgende hypothese : 
Jordens masse bestod ved maaneringens afsnøring af en forholds- 
vis liden vædskekjerne, omgivet af et mægtigt damp- eller gaslag. 
Jeg kan ikke indse andet, end at denne hypothese ved de paa- 
pegede eksisterende forhold er ganske vel begrundet. Forsaavidt har 
vi altsaa svaret paa det første spørgsmaal. Vi ved nu, i hvilken til- 
stand jorden begyndte den del af sin udvikling, som vi her prøver at 
gjøre rede for. Det næste spørgsmaal bliver, hvordan denne udvik- 
ling videre artede sig. Hvorledes vilde en klode med en flydende 
kjerne, omgivet af et mægtigt damplag, arte sig, naar den frit over- 
lodes til sig selv? 1 
De samme betingelser, som havde ført til vædskekjernens dan- 
nelse, vilde fremdeles være tilstede. Ved udstraaling til verdens- 
rummet tabte jorden uafladelig varme; den afkjøledes. Den davæ- 
rende atmosfære var imidlertid af en ganske anden beskaffenhed end 
den, vi nu kjender. Hovedmængden af de stoffe, som nu sammen- 
sætter den faste jord, holdtes opløst i den. Den var af en anden tæt- 
hed, af en anden vegt, af en anden gjennemtrængelighed for lys og 
varme end vor nuværende atmosfære. Da denne i form af taage og 
skyer kan holde svævende store mængder af vand, som er over 770 
gange tyngre end luften selv, er det ikke urimeligt at antage, at den 
atmosfære, som omgav jorden i dens første tid, vilde kunne holde svæ- 
vende taager og skyer, hvis enkelte partikler bestod f. eks. af”smaa, 
luftfyldte blærer af flydende jern. Mange grunde taler idetheletaget 
for, at denne tidlige atmosfære var opfyldt af tunge taager og skyer. 
I saa fald maatte det mægtige damplag om jorden virke omtrent paa 
samme maade som de finske bønders røgskyer, naar de om høstnatten 
ved brænding af fugtige ting søger at beskytte sine akre mod natte- 
frosten. Damplaget vilde hindre udstraalingen fra vædskekjernens 
overflade og derved sinke afkjølingen, som foruden ved strømninger 
i damplaget væsentlig vilde finde sted ved udstraaling fra dettes vder- 
ste lag. Afkjølingen paa sin side bevirkede igjen uafladelige nedslag, 
som dels øgede vædskekjernens størrelse og dels bidrog til lidt efter 
lidt at gjøre atmosfæren lettere og gjennemsigtigere. Den tid maatte 
8 
nNaturen* g 
