285 
dubitata), som den først ikke vilde spise, men tilsidst fortærede med 
glubende appetit, efterat man havde spærret den inde under en glas- 
klokke sammen med etpar af dem. Kun lod den vingerne og benene 
ligge igjen. Da man ikke havde flere natsommerfugle, forsøgte man 
at liste melorme ind paa den ved at forsyne dem med sommerfugle- 
vinger. Listen lykkedes; det lod til, at ormene smagte udmerket; 
flaggermusen lærte snart, at man ikke skal foragte ikke-flyvende dyr 
og kom efter kort tids forløb bort til sin herre, af hvis haand den 
plukkede melormene. Den udviklede i det hele en glubende appetit ; 
den første dag spiste den blot syv melorme, men dagen efter havde 
den før klokken 8 om morgenen spist 8 stykker foruden en stor edder- 
kop og seks natsommerfugle. Snart tog den ogsaa raat kaninkjød, 
men da den døde efter omtrent fem ugers fangenskab, er det ikke 
godt at vide, om denne kost bekom den vel eller ikke. 
Man slap den efter nogen tid ud i værelset, hvor den dog fløi lidet 
omkring; havde den spist, nøiede den sig med at flyve én gang frem 
og tilbage og satte sig derpaa ned. Skede dette paa en vertikal flade, 
holdt den altid først kroppen opad, men dreiede sig derpaa omkring 
og søgte at holde sig fast med tæerne, altid parat til at kunne flyve 
afsted igjen. Den krøb gjerne omkring mellem papirer og andre 
sager paa bordet, uden at man kunde merke, at lampelyset paa nogen 
maade generede den; den kunde sidde nogle centimeter fra lyset, 
støttet paa fødder og haandled, og spise melorme uden at vise lyst til 
at opsøge dunkle steder. Det bør dog merkes, at denne art hører til 
de faa europæiske, som man kan se flyve omkring ogsaa om dagen. 
Naar den tog sin tilflugt til et ærme eller en haand, var dette vistnok 
mere for varmens end for mørkets skyld. Synet lod til at være tem- 
melig daarligt; den opdagede ikke melormene paa mere end 2—3 em.s 
afstand; heller ikke hørelsen syntes at være synderlig udviklet, da 
den ikke lod til at merke endog noksaa skarpe lyd, som naar man 
smækkede igjen laaget paa et ur. 
Naar den sov, pleiede den som oftest at hænge efter iødaerne 
eller at ligge fladt udstrakt paa bugen; legemstemperaturen sank da 
betydeligt, og berørte man den, havde man en sterk følelse af kulde. 
Søvnen var altid meget dyb og varede som oftest til henimod aften; 
vilde man give den næring om dagen, maatte man varme den nogle 
minuter i hænderne for at faa den vaagen. 
Den var altid tørstig og drak gjerne melk eller vand, selv om den 
ikke viste lyst til at spise. 
