286 
Naar den havde et insekt i munden, strakte den altid hovedet 
ned mod bugen, saa langt som den kunde. Man fandt snart, at aar- 
sagen til denne eiendommelige bevægelse var dyrets ønske om at faa 
et bedre tag paa sit bytte. Naar den spiste, holdt den altid halen 
rettet fremad, saa at vingerne dannede ligesom en taske, og naar den 
bøiede hovedet ned i denne, turde den slippe byttet et øieblik for igjen 
at gribe det, om det første tag ikke var godt nok. Selv naar den hang 
efter benene, udførte den denne bevægelse, og man tør vel slutte, at 
alle flaggermus bærer sig ad paa samme maade, hvis de blot har til- 
strækkelig lang hale til at danne en taske. De minder i denne stil- 
ling sterkt om en hund med halen mellem benene. Ved at bære sig 
saaledes ad behøver flagermusen ikke at afbryde sin flugt eller sætte 
sig ned for at fortære sit bytte; de bøier hovedet, slipper insektei, 
der tørner mod flyvehuden, og kan nu gribe det igjen saaledes, at de 
med engang kan sluge det. Tilfældet afgjør, hvordan flaggermusen 
faar fat i sit bytte, men skal den kunne fortære kroppen og undgaa 
vingerne eller benene, maa den faa dyret paalangs ned igjennem hal- 
sen, og tasken kan saaledes yde den god tjeneste. Da fangsten altid 
sker under flugten, kan hverken foden eller haandroden bruges som 
hjælp til at indfange byttet. 
Efter endt maaltid gjør flaggermusen et omstændeligt toilette; 
den hænger sig op efter den ene fod og fugter med tungen den anden 
fods tær, hvormed den glatter sin pels. Derpaa slikker den hele flyve- 
huden ren, baade udvendig og indvendig og fra hænderne til halen. 
Ved næsens hjælp holdes huden udspændt, og alle de bevægelser, som 
kræves, udføres meget smidigt og hurtigt. 
Gs. ”Prometheus*. 
Befrugtning af blomster paa Ny-Zeeland. 
De europæiske planter trives som bekjendt svært godt paa Ny- 
Zeeland, hvis klima har stor lighed med Mellem-Europas, men det 
var i mange aar ikke muligt at frembringe modent frø, da øen mang- 
lede alle de insekter, der hjemme i Europa besørgede befrugtningen. 
Dette maatte naturligvis virke hemmende, særlig for foderplanter, 
hvoraf der krævedes store mængder, og hvis frø hvert aar maaite hen- 
tes fra Europa. For at raade bod herpaa lod saa i 1885 akklimatisa- 
tionsselskabet i Canterbury indføre de første humler og bier til øen, 
og da disse insekter havde udbredt sig tilstrækkeligt, indtraadte der 
en stor forandring, som særlig for rødkløverens vedkommende har 
været af betydning. 
