292 
aars forløb have faaet sin oprindelige beskaffenhed igjen. Den vilde 
være, hvad den var i sit første øieblik, da maaneringens masse var 
løsnet fra dens ækvator. 
Hvis det er sandt, at det er afkjøling, som har foraarsaget den 
nuværende udvikling, maatte en saadan tilbageskridende udvikling 
kunne iverksættes alene ved opvarmning. Ved at tilføre varme nøi- 
agtig i samme mon og med samme fordeling, hvori denne varme gjen- 
nem aarmillionerne var tabt, vilde man faa de geologiske perioder 
igjen i omvendt rækkefølge, og det endelige resultat vilde være en 
Jord af den oprindelige jords størrelse og sammensætning. Paa en 
tankegang som denne hviler i virkeligheden hele vor naturerkjendelse. 
Vort eksperiment er intet andet end en speciel anvendelse af loven 
om energiens bevarelse. Vilde vi ved opvarmning af jordkloden paa 
den her antydede maade ikke komme tilbage til det oprindelige ud- 
gangspunkt, saa tydede dette ikke paa nogen feil i selve tankegangen, 
det tydede kun paa, at andre processer end afkjøling for en væsentlig 
del har foraarsaget den nuværende udvikling — processer, som vi 
ikke har anelse om og derfor heller ikke kan tage med i regningen. 
Med vore nuværende kundskaber nødes vi altsaa ligefrem til den an- 
tagelse, at en varmemængde nøiagtig svarende ti! den ved afkjølingen 
tabte, tilført i samme tid, med samme hastigbed og fordeling som den 
tabte, vilde gjøre jorden til, hvad den engang var: en vædskekjerne 
med et mægtigt damplag omkring. 
Sat i forbindelse med vore laboratorieforsøg har dette tilsyne- 
ladende meningsløse tankeeksperiment sin betydning. I laboratorierne 
kan vi inden visse grænser bringe et stof under hvilkesomhelst tem- 
peraturforhold. Disse grænser er vistnok temmelig snævre. Selv 
med de mest fuldkomne hjælpemidler naar vi ikke lavere end til om- 
trent minus 250 gr. OC. og ikke høiere end til 3—4000 gr. C. Men 
dette spillerum er dog tilstrækkeligt til at vise ganske betydningsfulde 
foreteelser. Tar vi et stof, f. eks. et stykke is, og varmer det op, saa 
vil vi, naar temperaturen har naaet en vis høide, først blive vidne til, 
at isen smelter. Fortsættes opvarmningen, vil vi, naar en anden be- 
stemt temperatur er naaet, se det dannede vand gaa over i damp- 
formen. Dette er ting, vi allesammen er fortrolige med fra det dag- 
lige liv. Men fortsættes opvarmningen endnu videre, idet dampen 
hindres fra at unddrage sig opvarmningen, vil der indtræde, hvad 
man kalder en dissociation: vanddampen spaltes af varmen 1 sine 
