294 
lige stof for urstof, den bekjendte engelske kemiker sir William 
Crookes giver det navnet protyl. Crookes antager ogsaa, at de stoffe, 
som har den mindste atomvegt, er de først dannede og altsaa de æidste. 
Vandstof, som af alle kjendte stoffe har den enkleste bygning og den 
mindste atomvegt, er det ældste af elementerne. En tid lang var 
vandstof den eneste forhaandenværende art af materie efter vor op- 
fatning af ordet — noget, der synes at staa i god overensstemmelse 
med visse spektralanalytiske kjendsgjerninger fra astronomien. Efter 
vandstof fulgte lithium, beryllium, bor, kulstof, kvælstof, surstof, 
fluor, natrium, magnesium, aluminium, tilicium, fosfor, klor, svovl 
0. s. v. i den orden, atomvegterne angiver. Er vi kommen saa langt, 
siger sir William, saa har vi ogsaa de nødvendige bestanddele til vand, 
luft, ammoniak og kulsyre — til det hele plante- og dyreliv. Vi har 
fosfor til hjernen, salte til havet, ler og sand til jordbunden; videre 
har vi to alkalier, et jordalkali og et jordmetal tilligemed deres kar- 
bonater, borater, nitrater, fluorider, klorider, sulfater, fosfater og sili- 
kater, — altsaa nok, kan man sige, til at vedligeholde dyre- og plante- 
liv og til at indrette en verden ikke meget forskjellig fra den, hvori 
vi nu lever og bevæger os.*  Føier vi til de allerede nævnte, elemen- 
terne kalium, kaleium og jern, hvoraf de to første følger umiddelbart 
efter klor, det sidste paa sjette plads i rækken efter kaleium, saa har 
vi faaet med alle de saakaldte organiske elementer, d. v. s. de, der 
deltager i dannelsen af en organisme. De øvrige grundstoffe kan for 
den sags skyld gjerne være dannet efter livets tilsynekomst paa jorden. 
Det synes virkelig ogsaa at være Crookes's mening, at endel af grund- 
stofferne er dannet ”paa vaad vei" i løbet af geologiske tidsrum ved 
sukcessiv opløsning og udfældning af de forskjellige jordarter. Han 
antager, at dannelsen er foregaaet ved etslags fraktionering eller sigt- 
ning af uratomerne, ligesom fatisk endnu visse mineraler opstaar paa 
lignende maade. 
Men lad os for et øieblik vende tilbage til dissoeiationsfæno- 
menerne:! 
Naar et stof spaltes ved en lavere temperatur end et andet, saa 
viser dette, at den kemiske kraft, den affinitet, der holdt det første 
stofs bestanddele forenede, er mindre end affiniteten i det andet stof. 
Der er altsaa affiniteter af forskjellig styrke eller, om man vil, af for- 
skjellig orden. I enkelte tilfælde er den mindste ydre foranledning 
nok til at fremkalde spaltningen, som derpaa gjerne foregaar med 
pa 
