295 
stor voldsomhed i form af en eksplosion. Affiniteten er i dette til- 
fælde næsten for negativ at regne. I andre tilfælde vil al den energi, 
vi opbyder i form af varme, kemisk aktion, elier hvad det nu er, ikke 
strække til, enten fordi temperaturen er for lav, eller fordi vi søger 
at overvinde affiniteter af høiere orden ved hjælp af affiniteter af 
lavere orden eller af andre grunde. Siden et stof ikke kan bestaa 
over en vis temperatur, maa affiniteterne i sin virkesfære være be- 
grænset af temperaturen. Ved de høiere temperaturer kan kun affi- 
niteter af høieste orden gjøre sig gjældende. Ved lavere temperaturer 
kommer efterhaanden ogsaa affiniteter af lavere orden til. 
Med disse simple overlægninger i erindring skal vi i hovedtræk- 
kene følge den kemiske udvikling. 
Hvis de ovenfor antydede forudsætninger er rigtige, vilde ved en 
tilstrækkelig høi begyndelsestemperatur urstoffet alene kunne eksi- 
stere. Ved paafølgende afkjøling vilde man efterhaanden komme ind 
i den virkesfære, der tilhører affiniteter af første orden. Med den for 
al materie eiendommelige tendens til aggregation vilde uratomerne 
paa forskjellig maade træde sammen i forbindelser, og disse forbin- 
delser repræsenterede de første grundstoffe. Deres forskjellighed var 
at søge i den forskjellige leiring af uratomerne. Ved fortsat afkjø- 
ling vilde efterhaanden affiniteter af anden, tredie og lavere orden 
gjøre sig gjældende. Til grundstofferne føiedes lidt efter lidt de 
enkleste og mest stabile, sammensatte stoffe. Som Spencer har paa- 
vist, er det rimeligt at antage, at binære forbindelser (mellem kun to 
stoffe) gjennemsnitlig er stabilere og derfor ældre end trinære, kvater- 
nære og endnu mere komplicerede forbindelser (mellem tre, fire eller 
endnu flere stoffe). Naar afkjølingen var skredet tilstrækkelig frem, 
vilde endelig ogsaa affiniteter af temmelig lav orden kunne gjøre sig 
gjældende, og tilstanden vilde blive mere og mere lig den nuværende. 
Af uratomerne var der blevet atomer, af atomerne molekyler, af mole- 
kylerne molekylkomplekser, som vi kjender i form af krystaller med 
og uden krystalvand og i andre skikkelser, og af molekylkomplekserne 
endelig aggregater. Vi har et sidestykke til denne udvikling i mine- 
ralernes og bergarternes dannelse. Af en oprindelig ensartet smelte- 
masse opstaar der ved fraktioneret fældning og udkrystallering, ved 
etslags naturligt udvalg i forhold til temperatur- og trykforhold, en 
række nærbeslegtede, men indbyrdes forskjellige bergarter — saa- 
