296 
ledes som det bl. a. af professor Brøgger er paavist for Kristiania- 
feltets vedkommende. 
Den ungdommelige jord, som bestod af en vædskekjerne med et 
mægtigt damplag omkring, maatte, efter hvad her er sagt, befinde sig 
midt i en livlig kemisk udvikling. Til bedømmelse af, hvor langt 
denne udvikling var naaet, savner vi ethvert rimeligt holdepunkt. 
Det er muligt, at kun nogle faa af grundstofferne endnu var dannet, 
og det er muligt, at der allerede eksisterede sammensatte stoffe. Høist 
sandsynligt er det iallefald, at koncentrationen ikke var noget ude- 
lukkende fysisk fænomen, men at kemiske processer ogsaa spillede en 
meget væsentlig rolle. 
Vi betegnede som et vigtigt punkt i jordens udvikling det øieblik, 
da damplaget var blevet gjennemtrængeligt nok til at slippe varme- 
straaler fra den flydende kjerne ud i verdensrummet. Fra det øie- 
blik af vilde vædskekjernen afkjøles hurtigere end før, og hurtigheden 
af denne afkjøling vilde bero paa flere forskjellige omstændigheder. 
Ved en saa høi temperatur, langt over de fleste metallers glødehede, 
kan farven, som jo ellers er af vigtighed for udstraalingen, neppe 
tænkes at have havt videre betydning. Anderledes er det derimod med 
overfladeforholdene og med ledningsevnen af vædskekjernens yderste 
lag. Paa grund af de mangeartede og voldsomme, dels fysiske, dels 
kemiske, processer i det indre, un kjernens overflade ikke tænkes 
at have været jevn. Den maa tvertom have havt samme udseende, 
som vi i det smaa ser paa en putrende grødgryde eller kogende vand- 
flade, en omstændighed, som i væsentlig grad maatte bidrage til at 
øge udstraalingen, der staar i ligefremt forhold til overfladens stør- 
relse. Paa det tidspunkt, da damplaget var blevet gjennemtrængeligt 
for straalevarmen, vilde ikke bare de tyngste, mest metalliske stoffe 
være udfældt i flydende form, men ogsaa en væsentlig del af de lettere, 
mindre metalliske stoffe, hvis kogepunkt ligger meget høit. Alle 
disse stofle vilde i kjernen være leiret efter tyngdeforholdene, som 
beregningen af jordens specifike vegt viser det at være tilfældet den 
dag idag. Inderst i kjernen laa de tunge, metalliske stoffe, yderst 
ved overfladen laa de lettere, ikkemetalliske bestanddele. Som be- 
kjendt er metallerne gjennemgaaende gode varmeledere, mens ikke- 
metallerne, kisel, kul, svovl o. s. v., i regelen leder daarlig. Over- 
fladen bestod altsaa væsentlig af daarlige ledere, en omstændighed, 
som sammen med den rigelige udstraaling forholdsvis meget snart 
