297 
maatte føre til dannelsen af en skorpe. Der tabtes nemlig uafladelig 
varme til verdensrummet, mens tilførselen fra det indre foregik tem- 
melig langsomt gjennem de daarlig ledende lag. 
Her er vi ved den næste betydningsfulde fase i jordudviklingen. 
Et miniaturbillede af jordens daværende tilstand ser vi, naar 
kogende melk sættes hen til afkjøling. Forholdene er omtrent de 
samme. De tyngste, mest vandrige lag ligger underst, de lettere, 
mere fedtrige dele, som er daarlige varmeledere, samler sig paa over- 
fladen. Saalænge temperaturen er nær kogepunktet, danner der sig 
en snærk hist og her, som atter opløses og forsvinder. Eftersom af- 
kjølingen skrider frem, dannes der flere og flere snærker, tilslut et 
sammenhængende lag, som dog uafladelig gjennembrydes af bevægel- 
sen i det indre. Naar temperaturen endelig er sunket tilstrækkelig, 
gjennembrydes overfladelaget ikke mere, men undersøges det lidt 
nøiere, vil man finde det opfyldt af smaa hulrum, fyldt af den neden- 
for værende vædske. ; 
Omtrent paa lignende maade kan vi tænke os jordskorpens dan- 
nelse. Hvor ledningsevnen var mindst, hvor udstraalingen var størst, 
eller hvor begge dele virkede i forening, vilde der i begyndelsen dan- 
nes lokale skorper, som var ganske tynde, og som senere maaske op- 
løstes. Naar afkjølingen var mere fremskreden, blev denne skorpe- 
dannelse hyppigere og hyppigere, indtil der tilsidst om hele jorden 
var dannet et sammenhængende skal, som imidlertid uafladelig gjen- 
nembrødes af fremtrængende smeltemasser. Der er intet iveien for 
at tænke sig, at et stof med høiere kogepunkt end vand spillede dettes 
nuværende rolle ved disse frembrud af smeltemasse. Hvor skorpen 
var blevet nogenlunde tyk, vilde den fremtrængte magma blive lig- 
gende ovenpaa og frembyde en ny udstraalingsflade, et nyt felt for 
skorpedannelse. Da ledningsevnen var liden, kom den nye skorpe 
forholdsvis hurtig istand, mens magmaen holdt sig flydende indenfor. 
Ved en uafladelig gjentagelse af dette: magmafrembrud og skorpe- 
dannelse paa overfladen, blev selve jordskorpen stadig tykkere og 
tykkere, og det hurtigere, end den vilde blevet det bare ved regel 
mæssig afkjøling fra en sammenhængende overflade. Men den blev 
paa denne maade ikke ensartet; den blev opfyldt af hulrum, som inde- 
holdt mere eller mindre letfilydende smeltemasse. At disse hulrum 
virkelig eksisterer, derom har vi et uimodsigeligt vidnesbyrd i mange 
bergarters og mineralers eiendommelige udbredelsesforhold. Først 
