ll 
tilfælde lever der i mennesket snyltere af samme art, men med to for- 
skjellige udviklingsgrader. Mens den ene række langsomt modnes 
til sin fulde størrelse, er den anden allerede naaet til delingen og om- 
vendt. Dette forudsætter en dobbelt smitte med kort mellemrum. 
Tertianafeber er virkningen af T-parasiten, quartanafeberen af Q-pa- 
rasiten, deres videnskabelige navne er plasmodium malariae tertianum, 
Golgi og plasmodium malariae quartanum, Golgi. 
Meget alvorligere end den malaria, som fremkaldes af tertiana- 
og quartana-parasiten, er den form, som skyldes den tredie art, 5-H 
= plasmodium præcox, Grassi et Feletti. Den forekommer i Europa 
især i Italien og kaldes efter den tid, den. optræder, eftersommer-høst- 
feber, aestrio-autumnalfeber; desuden findes den overalt i troperne. 
Feberens forløb er uregelmæssigt. Vistnok er ogsaa her tertiana- 
eller quartanatypen udtalt, men hedestadiet er betydelig forlænget, 
ofte op til 24 timer eller mer. Derved blir hvilestadiet meget for- 
kortet. Feberanfaldet ledsages af mange foruroligende tegn, der tyder 
paa en sygelig tilstand i nervesystemet og forstyrrelser i blodomløbet. 
Kræfterne aftager meget hurtig som følge af den høie, langvarige feber, 
der med korte mellemrum stadig kommer igjen, og en dødelig udgang 
er ikke sjelden, naar sygdommen varer længe, eller man flere gange 
angribes af den. Helbredelsen gaar langsomt og under stadige til 
bagefald. 
Heldigvis har vi mod alle arter af malaria i ehinin et middel, som 
anvendt straks og til rette tid har det allerbedste resultat. Erfarin- 
gen havde allerede før den tid, da man endnu kjendte til malaria- 
snylterne, lært, at chinin ved vore milde former er virksomst, naar 
det gives 5—6 timer, før det nye anfald skal komme. Nu ved man 
hvorfor : fordi nemlig i denne tid den nye yngel holder paa at modnes, 
og ehininet virker mere ødelæggende paa de yngste stadier af disse, 
især lige efter delingen, mens de sværmer frit om i blodet og søger 
efter nye blodlegemer, end paa de ældre dyr. 
Med opdagelsen af sygdommens aarsag er imidlertid ikke snyl 
terens livshistorie udtømmende kjendt. Ikke alene fra et videnskabe- 
ligt, men ogsaa fra et rent menneskeligt standpunkt paatrænger det 
spørgsmaal sig os: Hvorfra kommer malariasnylterne, og naar vi 
faar vide det, kan vi muligens hytte os for dem? I tidligere tider 
vilde man ladet dem opstaa af sig selv i det menneskelige legemes 
indre ved den saakaldte urtilblivelse, generatio spontanea. Denne be- 
