316 
paa i de sunde egne. De maatte i det mindste være mistænkelige. 
Forsøg maatte nu vise, hvilke var de egentlig skyldige. Dommen lød 
paa skyldig for alle arter af slegten anopheles, der ligner vor myg 
(culex pipiens) meget, men dog let kjendes paa tre børstelignende, 
lige lange fortil rettede vedhængsler til hovedet, braadden og føle- 
hornene, medens vor mygs følehorn er meget kortere end braadden, 
og hovedet derfor tilsyneladende kun har et vedhængsel. Man lod 
malariapatienter stikke af anopheles, der var kommet fra en egn, hvor 
de ikke havde havt anledning til at suge malariablod, og fandt efter 
en vis tid i fluernes indre de karakteristiske forandringer af malaria- 
snylteren, som vi straks skal gjøre nærmere bekjendtskab med. Satte 
man derpaa en saaledes smittet myg paa huden hos et friskt menreske, 
i hvis blod der ikke kunde paavises nogen snyltere, og lod den suge, 
saa blev vedkommende syg selv efter et eneste stik under de kjendte 
tegn paa malaria; ja samme insekt kunde gjøre flere mennesker syge. 
Parallelforsøg med andre insekter fremkaldte ingen sygdom. Det var 
kun en bekræftelse paa en gammel erfaring, at snyltere altid maa have 
en bestemt vert for at kunne udvikle sig. Kommer de ind i andre, 
gaar de tilgrunde. Efterat man ved forsøgene havde lært at kjende 
de forandringer, som blodsnylterne undergaar i kroppen paa anopheles, 
var det let at bringe paa det rene, om en ude i den frie natur i en feber- 
egn fanget anopheles var smittet og atter kunde smitte. Ogsaa disse 
kontrolforsøg lykkedes fuldstændig. 
Et spørgsmaal af stor rækkevidde var afgjort! I lyset af disse 
vpuagelser forduftede de spøgelser, som miasmalæren endnu efter 
Laverans fund manede frem af jord og vand. Herefter taler man ikke 
om ”de giftige dunster, som ruger over de stillestaaende vande,”" eller 
om de ulykkebringende, miasmatiske taager, som efter solnedgang 
stiger op af sumpene, men man frygter de fra dem opstigende skyer 
af mosquitos og søger at beskytte sig mod dem. 
Malariasnylternes livshistorie er efter italienernes. forsknings- 
resultater i korthed følgende: 
Vi hørte allerede under omtalen af de tre plasmodiearter, at der 
i menneskets blod foruden de kjønsløse dyr, som forplanter sig ved 
deling, ogsaa findes kjønslig forskjellige individer. De kommer imid- 
bd» 
lertid her aldrig til fuld udvikling. Grassi kalder dem forlovede, som 
aldrig feirer bryllup. Stikkes en malariapatient af et insekt, som ikke 
er en passende vert for dem, gaar de tilgrunde, hvilket under alle om- 
