318 
finder man smittede individer kun i boliger med malariapatienter, de 
skjuler sig paa bortgjemte steder, kommer af og til frem for at ernære 
sig af de syges blod. For det meste gjorde man forsøg med parasiter 
af høstfeberen (plasmodium malariae procor), men anopheles viste sig 
ogsaa at være den rette vert for tertiana- og quartanaarten, og ogsaa 
disse sygdomsformer kunde man fremkalde. 
Vi har altsaa mange kjønsløse generationer i menneskets bloa. 
Det er de ved deling fremkomne efterkommere af de indførte sporo- 
zoiter og en enkelt kjønslig generation i tarmen hos anopheles. Da 
den sidste betegner et høiere udviklingstrin, saa maa insektet betrag- 
tes som den egentlige vert og mennesket kun som mellemvert. 
Til forplantning af malariaparasiten, for disse væseners tilvæ- 
relse som art kræves altsaa anopheles og mennesket. Det trænges 
bare, at den ene af begge disse verter forsvinder, og malariaen er der- 
med dødsdømt ialfald paa det sted, hvor dette gunstige forhoid ind- 
træder. Altsaa krig mod mosquitos uden pardon! Mest rattonelt 
vilde det være, om man tog fra dem betingelsen for udviklingen af 
deres yngel, nemlig vandet, altsaa udtørrede alle sumpe. Dette mid- 
del blev anbefalet allerede paa en tid, da man kun tænkte paa miasma, 
og det har, hvor «det er blevet anvendt, altid hjulpet. Men det ar- 
vendes ikke. Saa faar man nøie sig med at ødelægge myggeyngelen 
i vandet. Det lykkes i det smaa ved anvendelse af forskjellige midler 
som petroleum eller visse tjærefarver let og hurtig, men i det store 
vilde det neppe kunne gjennemføres. Naar man altsaa ikke kan ud- 
rydde Saha saa er det vor pligt at sørge for, at de ikke blir smit- 
tet. Det ser komisk ud, at vi i det ene øieblik anvender alt vort skarp- 
sind for at udrydde anopheles af jorden og i det næste, efterat vi har 
indseet vor afmagt i saa henseende, ængstelig vaager over deres sund- 
hed. Og dog har vi ingen anden udvei. Lykkes det os ikke med den 
egentlige vert, anopheles, at tilintetgjøre den kjønslige slegt af snyl- 
terne, saa maa vi forsøge at udrydde de kjønsløse slegter i mennesket. 
Naturligvis er det ikke saa at forstaa, at man i feberegne dræber men- 
neskene, for at anopheles ikke skal faa malaria. Det behøves heller 
ikke, da vi i chinin har et suverænt middel til at ødelægge ae ved 
deling opstaaede spirer, kun maatte det anvendes straks og hensigts- 
mæssig, under visse omstændigheder endog ved tvang. Haand i haand 
hermed maatte gaa belæring om de farer, som man i feberegne er ud- 
sat for gjennem myggestik, og de midler, hvormed man kan beskytte 
