FEB 26 1901 
Det fritleverde dyreliv i vore fjordes dyb. 
De levende væsener, som findes paa bunden, har i en række af 
aar været gjenstand for indgaaende undersøgelser. I de senere aar 
er der ogsaa arbeidet meget paa studiet af det saakaldte plankton, 
d. v. s. de dyre- og planteorganismer, som driver om i fri sjø. Denne 
planktonforskning har kastet lys over mange egenheder i havets øko- 
nomi, og det er ikke uden grund, at disse studier indgaar som led i 
”fiskeriundersøgelser". 
I almindelighed kan man sige, at planktonet i de øvre vandlag 
(0—50 å 100 meter) spiller den største rolle, fordi mængden der er 
størst. Ligesom disse lags fysiske forhold (temperatur, saltgehalt 
0. s. V.) er meget foranderlige, er ogsaa planktonet yderst vekslende. 
Til en tid kan det være rigt, til en anden fattigt. Dertil kommer, at 
forholdet mellem dyre- og planteplanktonet, hvilket omtrentlig svarer 
til forholdet mellem antallet af forbrugere og producenter, ligeledes 
er temmelig variabelt. 
I fjordene ved Bergen er februar den planktonfattigste maaned, 
og denne ”vinter i sjøen" vedvarer til slutningen af marts, da visse 
diatomaceer pludselig optræder i saadan mængde, at man ikke kan 
begribe, hvorfra de kommer. De forandringer, som derpaa følger, er 
ikke let at karakterisere, men man kan vistnok sige, at der i plank- 
tonets vekslende mangfoldighed udover vaaren og sommeren spores 
en tendens i retning af at øge dyreplanktonet, som synes at have sit 
aarsmaksimum paa eftersommeren. At denne omstændighed er af 
indgribende betydning for de vandringer, som foretages af plankton- 
spisende fiske (f. eks. sild, brisling, makrel o. s. v.), tør ansees for sik- 
kert.  Udover høsten reduceres det vegetabilske plankton hurtigere 
end det animalske, og i november maaned er for diatomaceernes ved- 
kommende denne reduktion saa langt fremskreden, at man kan regne 
»Naturen* 21 
