361 
den korte vegetationstid. Dette er heller ingen ubetydelig opgave, 
at opbygge individet og desuden at fremdrive blomster og frugter, at 
danne stoffe, som blir deponerede enten i frøet eller i de underjordiske 
dele af planten, for at de i det kommende aar kan tjene til næring for 
den spæde frøplante eller ogsaa for moderplanten i den korte 
tid af indtil tre maaneder, hvori der overhovedet hersker en tempe- 
ratur af over nul, og hvori vegetationstiden kan blive end yderligere 
indskrænket ved nattefrost og koldt veir, ved tidlige snefald og ved, 
at jorden ikke tiner op. I sammenhæng med denne udnytten af tiden 
hører ogsaa, at der ikke foregaar nogen udvikling af noget organ, som 
kan undværes. At der ikke foregaar nogen udvikling af noget organ, 
som kan beskytte mod kulden, har vi allerede omtalt, men planten 
giver ogsaa afkald paa andre organer, saasom beskyttelsesmidler mod 
dyr, torner, neldehaar o. s. v. De danner endvidere faa blade, kun 
saa mange, som er absolut nødvendige for ernæringen. I sammen- 
hæng med denne udnytten hører endvidere for en del ogsaa det, at 
enaarige planter, som naturligvis maa bruge en relativ lang tid til 
sin udvikling, næsten ganske mangler.*) Af samme grund anlægges 
det kommende aars blomster allerede om høsten, saa at de kan springe 
ud, straks der indtræder mildt veir. Alle, der har gjæstet de polare 
egne, samstemmer i, at noget af det mest karakteristiske ved disse er 
den ligetil pludselige opvaagnen af naturen om vaaren. Sidst i juni 
kan man i de fleste høinordiske egne endnu ikke spore noget tegn til 
planteliv, 10—12 dage senere staar derimod de fleste blomsterplanter 
i fuldt flor. Noget lignende kan vi forøvrigt ogsaa iagttage i vore 
høifjelde og i Alperne, som har mange analogier med de arktiske egne. 
Naar vi tager hensyn til det arbeide, planten maa paatage sig, og 
sammenligner den med vegetationstidens korthed og dens klimatiske 
beskaffenhed, er det næsten ufatteligt, at det første overhovedet kan 
blive udført. For at kunne forstaa dette, maa vi tage hensyn til to 
momenter, som i lang tid er blevne noget overseede, men som har den 
største betydning for plantelivets udvikling i de arktiske egne. Disse 
momenter er jordbundens opvarmning ved insolation og den uafbrudte 
belysning. Temperaturforskjellen mellem luften og de direkte af 
solen bestraalede gjenstande er i løbet af sommeren forholdsvis større 
*) Koenigia islandica er den eneste enaarige polarplante, som ernærer 
sig selvstændig. Mangelen paa enaarige planter i de polare egne skriver sig 
vel ogsaa for en del fra, at de vilde have lettere for at uddø hvis nogen gang 
frøproduktionen skulde udeblive. 
