368 
alder, man er blevet klar over, at forholdet virkelig er, som det er. De 
mange store fysikere, som i aarhundredets begyndelse lagde grund- 
volden for nutidens fysiske videnskab, skjelnede meget omhyggelig 
mellem, hvad de kaldte en gas ogen damp. En gas var et legeme, 
som kun forekom i den ene form: gasformen. En damp derimod var 
en vædske, som midlertidig havde byttet natur, og som ved passende 
forholdsregler atter kunde tvinges til at antage sin sande skikkelse 
som vædske. Begrebene gas og damp var altsaa væsentlig forskjellige. 
Der indtraadte en forandring i denne synsmaade, da Michael 
Faraday, en engelsk fysiker og en af verdens første eksperimenter- 
kunstnere, i 1823 fortættede klorgas til en vædske, et forsøg, som er 
blevet berømt paa grund af sin overordentlige enkelhed. Nogen tid 
efter gjorde Faraday det samme med kulsyre, svovlsyrling og for- 
skjellige andre gasarter, og man begyndte at faa en mistanke om de 
saakaldte gasarters sande natur. Var de i virkeligheden allesammen 
saa absolut gasformige? 
Begrebet gas var iallefald ved Faradays forsøg blevet betydelig 
begrænset. De gasarter, hvis overføring til vædskeformen var prak- 
tisk bevist, fik navnet koereible eller sammentrykkelige gaser, 
de andre, som Faraday forgjæves havde prøvet at fortætte, fik navnet 
permanente eller varige gaser. Til disse sidste hørte f. eks. sur- 
stof, vandstof, almindelig luft og enkelte andre. 
Fra nu af havde man altsaa tre forskjellige begreber for en og 
samme tilstandsform: en permanent gas, en koercibel gas og en damp. 
Disse begreber var ikke, hvad de nu er, et udtryk for, hvor langt le- 
gemet befandt sig fra sit fortætningspunkt. De var dengeng virkelig 
forskjellige. 
Omkring midten af indeværende aarhundrede blev Faradays for- 
søg med fortætning af gasarter optage af fysikerne Thilorier og 
Natterer. Mens Faraday væsentlig havde benyttet sig af af kj ø- 
ling for at overføre gasarterne til vædsker, forsøgte disse to mænd 
at opnaa hensigten væsentlig ved anvendelse af sterkt tryk. Som vi 
har seet afhænger et legemes tilstand baade af trykket og tempera- 
turen. Natterer anvendte i 1852 paa de permanente gasarter tryk af 
indtil 3600 kg. pr. kvadratcentimeter — et tryk, som omtrent svarer 
til, at min flade haand presses sammen af ca. 1500 tons eller omtrent 
halvanden million kg.s vegt. Men de permanente gasarter viste sig 
under dette umaadelige tryk virkelig permanente. De gik ikke over 
