376 
hænger vi en vegt — lad os sige paa 25 kg. Femten til tyve minuter 
vil forløbe, inden metallet er saa optøet, at den forholdsvis store vegt 
kan trække en af øienskruerne ud. 
Kviksølvtermometre vilde altsan i en saadan temperatur ikke 
være videre anvendelige. Men heller ikke spiritustermometre, som 
bruges til allæsning af lave temperaturer, vilde svare til sin hensigt. 
Holder vi nemlig en halv liter spiritus eller deromkring op i et kar 
masse.  Røres den om med en pinde, blir den ellers saa letflydende 
med flydende luft, vil spiritusen snart danne en snelignende krystal- 
spiritus til en seig masse, der kan trækkes ud til etslags ”istap* af 
7—8 tommers længde. 
Naar flydende luft en tid opbevares paa den af Tripler anvendte 
maade, faar den efterhaanden en blaalig farve og har da heller ikke 
længer samme sammensætning som før. Dette skyldes den omstæn- 
dighed, at tinkanden i virkeligheden indeholder to forskjellige væd- 
sker blandet sammen, nemlig flydende surstof og flydende kvælstof. 
Almindelig luft indeholder som bekjendt en femtedel surstof og fire 
femtedele kvælstof. Naar denne blanding fortættes, vil vædsken alt- 
san indeholde en femtedel flydende surstof og fire femtedele flydende 
kvælstof eller nøiagtigere, efter vegtsforhold, 23 pet. surstof og 77 pet. 
kvælstof. Da kvælstoffet fordamper lettest, vil vædsken i tinkanden 
efterhaanden blive mere og mere surstofrig, hvilket ogsaa er grunden 
til, at den farves blaalig. Som vi hørte, har det flydende surstof nem- 
lig et blaaligt farveskjær. Den omstændighed, at vædsken blir mere 
og mere surstofrig giver anledning til nye, overraskende eksperimen- 
ter. Dypper man f. eks. nu et stykke tøi i vædsken og antænder det, 
vil det futte op som en ”krudtkjærring". Ved at helde noget af væd- 
sken i et glat ølglas og stikke dette ned i vand, danner der sig udenpaa 
glasset en skorpe af is. Gjentages forsøget, blir skorpen tykkere og 
tykkere, og trækker vi endelig glasset ud, faar vi en isform, som nu 
er sterk nok til at taale behandling. Saa fylder vi lidt af vædsken, 
som nu bestaar næsten bare af surstof, op i isformen. Til enden af 
en jerntraad fæster vi et stykke brændende knusk og stikker det hele 
ned i vædsken. Jernet vil da brænde som en raket og udsende en rig 
gnistregn til alle sider, saa isen rundt om lyser som en lampe. Naar 
forsøget er slut, viser det sig, at bunden af iskoppen er dækket af smaa, 
stivnede jerndraaber. I virkeligheden har vi smeltet jern 1 en digel 
er SN EEE 
