383 
Mumiehvede og mumiebyg. 
I de første aartiere af det 18de aarhundrede var nogle forskere 
s2asom grev von Sternberg ude for den mystifikation, at den saakaldte 
mumiehvede kunde bringes til at spire. Uden tvil var det kunstig 
brunet frisk hvede. Enkelte botanikere opgav dog ikke troen paa 
den mulighed, at den tørre og kolde luft i de gammelægyptiske be- 
gravelsespladse skulde kunne bevare spirekraften. For at kunne faa 
denne sag sikkert afgjort har Edmond Gairs undersøgt baade kemisk 
og anatomisk noget korn, som professor Maspero, direktør for museet 
i Bulok, Kairo, selv har samlet i gravene ved Gebelain, Gurna, Sak- 
kara, Dendera og Theben, og som stammer fra det 5te, 9de, 18de og 
2lde dynasti, altsaa fra det 40de til det sidste aarhundrede før vor 
tidsregning. I modsætning til, hvad Alphonse de Candolle ansaa 
for mulig, fandt Gairs, at trods det ydre gode udseende var enhver 
mulighed for spiring i det faraoniske korn forlængst uddød. XKornets 
reservestoffe (stivelse 0. 8. v.) var endnu saa kemisk godt bevarede, 
at en spiredygtig kime godt kunde blive ernæret af dem, men kimen 
selv var ødelagt. Den havde et udseende, som om dette maatte være 
foregaaet allerede for meget lang tid siden. Cellerne kunde vel endnu 
psavises, men de var kemisk forandrede og havde en rødbrun farve. 
Da gav ikke mere de kemiske rektioner, som man kan finde selv hos 
femti aar gamle kornkimer. Ogsaa kimens sammenhæng med ernæ- 
ringsvævet hos mumiekornet var forandret. Selv efterat den var 
bleven dynket med glyeerin, var den skjør, hvad der viser, at sammen- 
hængen kun er en ydre, og at enhver spireevne er ganske utænkelig. 
sg. ”Prometheus". 
Græshopper i milltonvis. 
Fjeldstrøget paa østsiden af Sørfjorden i Hardanger er høit og 
vildt. Paa store strækninger findes end ikke i høifjeldsdalene sætre, 
men kun hytter for faaregjætere. Disse hytter er opført paa steder, 
hvor der er pletter med forholdsvis rig plantevekst, blandt andet af 
dryas ocetopetala og andre arktiske planter, paa undergrund af let 
smuldrende skifer. Flekkerne af beitesmark maa faarene dele med 
en utrolig mængde middelstore græshopper. Disse tilhører efter en 
velvillig af statsentomolog W. M. Schøyen udført bestemmelse af 
”fjeldgræshoppen* pezotettix frigidus, Boheman, der blev funcen 
