20 
Det har for alvor været paastaaet, og ellers skulde vi ikke have nævnt 
det her; imidlertid kan vi slippe at opholde os ved det, da man begynder 
at lære de virkelige aarsager til disse onder at kjende og følgelig ved, 
at slegtskabet intet har dermed at gjøre. Men kan det ikke bevirke 
idioti? Ifølge G. H. Darwin er der blandt 100 børn af søskendebørn 
3.8 idioter, hvad der heller er mindre end mere end det normale. 
Endelig har vi da døvstumheden tilbage, men angaaende dette punkt er 
de statistiske oplysninger høist mangelfulde, saa de tal, man kommer 
til er lidet nøiagtige. Hvor den ene mener at finde 30 procent døv 
stumme blandt efterkommerne af søskendebørn, finder en anden nul, og 
det er følgelig umuligt at paastaa noget bestemt enten i den ene eller 
den anden retning. Vi skal kun anføre, at en ivrig modstander af egte- 
skaberne mellem slegtninge, ved en given leilighed, ikke kunde finde 
et eneste tilfælde af døvstumhed, som kunde tages til bevis for disse 
forbindelsers skadelighed. Forøvrigt vilde det være vanskeligt at løse 
spørgsmaalet, uden at man fik anledning til at indsamle kjendsgjernin- 
gerne med dette formaal for øie, og uden at man med sikkerhed kjendte 
forholdet mellem antallet af familiegiftermaal og antallet af andre. Det 
er forresten særlig i Frankrige, denne fordom er udbredt, og det er 
ogsaa der, den er opstaaet. 
De iagttagelser, som kan hentes fra det menneskelige samfund, 
men som rigtignok endnu er ufuldstændige, tyder altsaa paa, at de be- 
skyldninger, man har rettet mod forbindelser mellem slegtninger, saavidt 
videnskaben for tiden ved, er uberettigede. 
I samme retning peger, kun endnu tydeligere, resultaterne af forsøg 
med dyr. I de sidste hundrede aar omtrent har man holdt paa med 
kunstigt at frembringe husdyrracer og intelligente opdrættere har holdt 
nøie regning med sine dyrs afstamning og parring. Ved hjælp af plan- 
mæssig udvælgelse har de opnaaet forbausende resultater, og de er føl- 
gelig, bedre end nogen anden klasse mennesker, istand til at bedømme 
fordelene og manglerne ved »indavl« — som man har kaldt parring mellem 
slegtninge — og krydsning. Og derom hersker der nu enighed, at slegt- 
skab i og for sig ikke har nogen skadelig indflydelse. Det er klart, at 
hvis to dyr af samme afstamning lider af en og samme feil eller mindre 
heldige egenskab, saa vil der være stor sandsynlighed for, at efterkom- 
merne af disse to dyr vil lide af den samme mangel i endnu høiere 
grad; isaafald er det imidlertid ikke den fælles afstamning, slegtskabet 
mellem forældrene, som forøger mangelen, men ligheden i egenskaber. 
Parring mellem to dyr, som ikke har blod tlfælles, men lider af samme 
feil, vil nemlig frembringe ganske det samme resultat. Har man sunde 
og kraftige dyr uden arvelige feil, saa kan man parre efterkommerne 
sammen generation paa generation, uden at der indfinder sig nogen 
