42 
staaende af til alle sider udstraalende fine, men dog for det blotte 
øie synlige traade. 
Slegterne saprolegnia og achlya omfatter vel tilsammen en 
20-—30 arter, af hvilke enkelte er høist almindelige. Alle disse 
soppe kan leve paa døde dyriske levninger, og de fleste af dem 
lever kun paa saadanne; de fleste er altsaa saprofyter (raadplanter). 
Der er ingen af dem, som er, hvad man kalder obligate para- 
siter, d. v. s. som kun kan trives som snyltere paa levende dyr. 
Derimod er enkelte arter bekjendte som fakultative parasiter, 
d. v. s. om de end oftest lader sig nøle med døde dyr eller dyriske 
levninger, saa kan de i enkelte tilfælde fæste sig og vokse paa 
levende dyr. Da soppene ikke kan leve med andet end ferskvand 
som medium, saa er deres parasitisme selvfølgelig indskrænket til 
ferskvandsdyr og væsentlig er det krebs, ørret og laks, som 
hjemsøges af dem. 
En høist dødelig sygdom paa krebsen i enkelte tyske floder — 
den kaldes krebspest — foraarsages saaledes af en af disse soppe, 
en achlya; en anden art, en saprolegnia, har i flere lande — fra 
Tyskland, Amerika og England har jeg seet meddelelser derom 
— optraadt som en yderst farlig snylter paa laks og ørret. 
Denne samme saprolegnia har ogsaa vist sig her i landet. 
Overlæge Danielssen har meddelt mig, at han for mange aar til- 
bage har seet den paa ørret i en liden dam ved lungegaards- 
hospitalet (Bergen), og nu iaar, for ganske kort tid siden, fik jeg 
mig fra et vand i Fjeld ved Bergen tilsendt endel døde søørret, der 
var angrebne af den samme sop. Disse ørret var foranledningen 
til, at jeg her i selskabet vilde omtale soppen, og den paa dem 
forekommende art skal jeg derfor tage som eksempel forat forklare 
Dem de eiendommelige soppes levesæt og formeringsmaade. — 
Den ørret, som blev sendt mig, var temmelig stor, og var tilsyne- 
ladende ganske frisk og sund og i godt huld. Indvoldene var — ialfald 
for mit mindre øvede øie — aldeles sunde og friske med undtagelse af 
leveren, der var lidt blød, som den efter sigende altid blir snart efter 
døden. Kun huden var afvigende fra det normale: mens ørretens hud 
ellers paa grund af skjælbedækningen er ganske sølvglinsende, var 
den hos de døde fiske paa store flekker hvidlig, mat og ganske 
glansløs, som om skjællene skulde være borte. Det var dog ikke 
