8 
fra begyndelsen af det 17de aarhundrede (kfr. Fries: En sommer i 
Finmarken etc.), ogsaa maa tilhøre vor nordkaper. Det tør derfor 
ansees for utvilsomt, at denne hval har hørt til de almindeligt fore- 
kommende havpattedyr ved Norges kyster, ligesom de gamle for- 
fattere som Zorgdrager og andre beretter om, at den holder 
mest til mellem Island og Norge. Fangsten ved disse landes kyster 
har foregaaet om sommeren, mens den som tidligere anført i vinter- 
tiden blev efterstræbt ved Sydeuropas Atlanterhavskyst. 
Betragter vi nu forholdene paa den anden side af Atlanterhavet, 
erfarer vi af Starbuck's verk om den amerikanske hvalfangsts - 
historie, at der samtidig med de første kolonisters nedsættelse i Ny 
England blev begyndt hvalfangst. Særlig omtales den mængde 
hval som fandtes om Cape Cod, idet den optraadte talrigst fra 
november til marts eller april maaned. Der berettes ogsaa om, at 
indianerne drev hvalfangst med sine primitive fangstredskaber alle- 
rede længe førend de hvide begyndte. Allerede i første halvdel af 
det 17de aarhundrede var Ny Englands kolonister ifærd med at 
efterstræbe sin ,black whale*. At hvalmængden der maa have været 
ganske stor, fremgaar af Smiths Ammnals of Salem, Mass,, hvor der 
omtales, at der i 1690 dræbtes hvaler i havnen ved Cape Cod. I aaret 
1700 begyndte indretningen af flere smaa fangstskibe fra Nantucket, 
hvorefter denne by blev en af de vigtigste hvalfangsthavne i første 
halvdel af det 18de aarhundrede. Af andre vigtige havne kan nævnes: 
Long Island, Cape Cod, Salem, Boston, Rhode Island og 
flere. Langs [hele kysten forfulgtes ,the black whale* (svarthvalen) 
eller ogsaa kaldt ,the right whale*; deraf kom ogsaa den i sin tid 
hyppig anvendte benævnelse: »Ny Englands rethvalc. I 1712 blev 
der udsendt smaa skibe til Newfoundland og sydover langs Golfen. 
I 1748 var hvalerne bleven sjeldnere ved Ny Englands kyst, saa at 
man maatte sende ud store skibe til havs for at fange den, 
og fra Boston alene blev der udrustet 100 stykker. Man drev nu 
forfølgelsen i alt større udstrækning og hvalfangere gik saa langt 
syd som til Cape of Virginia. Omkring aaret 1770 synes bedriften 
at have naaet sit høieste; thi nu merkedes det snart, at hvalen 
(»svarthvalen«) var bleven langt sjeldnere, og hvalfangerne slog nu 
derfor mere og mere ind paa fangst af grønlandshvalen i Baffins- 
bugten, men dels ogsaa paa sydhavshvalen i det store Ocean og 
det sydlige Atlanterhav. 
