43 
tilfældet, skjællene var tilstede: de var kun dækkede med en seig, 
hvidlig slim. Tildels sad denne slim altsaa paa de skjældækte ste- 
der af huden, tildels og kanske fortrinsvis paa de skjælløse partier: 
paa hovedet og paa og omkring finnerne. 
Dette seige hvidgraa belæg viste sig ved mikroskopisk under- 
søgelse at bestaa af omtrent centimeterlange, relativt talt, meget 
tykke soptraade uden spor af cellevægge. De spirede frem fra og 
stod i forbindelse med tyndere traade, som udbredte sig i de ydre 
hudlag. Det var paa grund af mangelen paa cellevægge i de lange 
traade (fig. 1,a og b) let nok at se, at soppen var en saprolegniacé; 
imidlertid var der ingen fruktifikationsorganer dannede; enkelte af traa- 
dene var lidt opsvulmede, men protoplasmaet i deres indre var en kor- 
net jevn masse, uden antydning til nogenslags organer andre end de, 
det levende vegetative protoplasma altid besidder. Efter nogle da- 
ges forløb, da jeg havde taget soppen i kultur, ved simpeltvæk at 
anbringe de døde fiske i en skaal med koldt rindende vand, be- 
gyndte dannelsen af sporer i rigelig mængde samtidig med, at soppen 
udbredte sig over hele fisken og trivedes udmerket ved den rige- 
lige næring, den fandt i den døde krop. Fisken var efter et par 
dages forløb helt overdækket med et hvidt fløielslag af 2—3 centi- 
meters tykkelse, saa tæt, at man ikke mere kunde se skindet. 
Samtidig udsendtes der fra soptraadene en uendelighed af smaa 
runde smaalegemer — soppens sporer. Disse er dels ganske simple 
runde kugler, bestaaende af en enkelt celle, dels er de omtrent eg- 
formede, i den ene ende lidt tilspidsede smaalegemer, der svøm- 
mer frit omkring i vandet ved hjælp af to fimrehaar, som sidder 
fast i den spidse ende (se fig. I, sp). Saa man disse livlige smaa- 
legemer uden at vide, at de hørte en sop til, vilde man aldrig finde 
paa andet, end at de var smaadyr. De er imidlertid, som deres 
dannelsesmaade og videre skjæbne lærer, sopsporer. 
Forat give en grei beskrivelse af soppens udvikling, vil vi an- 
tage, at vi kan følge en enkelt saadan spore fra den svømmer frit 
omkring, til den atter har frembragt en formeringsdygtig plante. 
Man kan i virkeligheden let følge hele udviklingen, idet man i 
skaalen, hvor den angrebne fisk ligger, hænger ned et par smaa 
strimler blære; paa dem fæster og udvikler sporerne sig. 
Straks de bevægelige smaalegemer har sat sig fast paa blæren, 
taber de sine vedhængsler, som de ikke mere har brug for. De 
