49 
af disse søiler (se fig. 2) er atter sammensat af adskilte tynde blade, 
der ligger paa hinanden som bladene 1 en bog eller som pladerne i en 
voltasøile. Som bekjendt er voltasøilen opbygget af ligestore skiver af 
kobber, zink og fugtigt klæde, lagte paa hinanden saaledes, at en klæ- 
desskive altid kommer imellem hvert par metalplader. Kobber og zink 
er der ikke 1 fiskenes elektriske organer, de blade, af hvilke disse er 
opbyggede, indeholder imidlertid lag af forskjellig beskaffenhed, oventil 
et fastere lag (l fig. 3), derunder et blødere, forholdsvis tykt lag (i), og 
nederst et tyndere nervelag (v): Blade af denne bygning, adskilte ved 
mellemrum af gelatinøs masse, ligger nu paa hinanden i stort antal i 
hvert prisme, som derfor faar en bygning, svarende til voltasøilens. 
Om der er mere end denne tilfældige overensstemmelse mellem det 
fysiske apparat og dyrets elektricitetsproducerende organ, er vel forøvrigt 
mere end tvilsomt. 
I hvert af disse blade udbreder der sig et rigt grenet nervenet, 
som ved mellemliggende nervetraade staar 1 forbindelse med dyrets ryg- 
marv. De elektriske organer er overordentlig nerverige, og nervesystemet 
spiller ogsaa 1 virkeligheden en overordentlig vigtig — men endnu høist 
utilstrækkelig kjendt — rolle med hensyn til elektricitetsproduktionen. 
Langs hver side af den elektriske aal ligger der et paa denne 
maade opbygget organ (se fig. 2). Tilsammen udgjør begge disse 
næsten to trediedele af legemets masse, og vegten af dem er omtrent 
1/. del af legemsvegten. Elektricitetsfordelingen er 1 begge den samme, 
idet den forreste ende indeholder én slags elektricitet, den bagre ende 
den modsatte. 
Forat et elektrisk stød skal frembringes, maa disse modsatte elek- 
tricitetssorter forene sig med hinanden gjennem det legeme, som skal 
træffes af stødet. Denne fysikalske lov synes i virkeligheden, fisken at 
kjende: naar den vil benytte elektriciteten mod en anden fisk, passer 
den derfor altid paa at slynge sig 1 bugt rundt denne og lader derpaa 
det elektriske stød| gaa gjennem vandet fra det ene endepunkt af legemet 
til det andet, saa det samtidig maa passere gjennem den fisk, det er 
rettet mod. 
At den elektriske aal virkelig formaar at beherske udladningerne 
af elektricitet, at det kommer an paa dens egen vilje, om udladning 
skal finde sted eller ikke, fremgaar tydeligt nok af forsøg med en elek- 
trisk aal, som for kort tid siden holdtes 1 Parisermuseets akvarium. 
Denne aal kjendte meget godt vogteren og lod sig derfor tage af denne 
uden at benytte sig af sit elektriske vaaben. —Forsøgte derimod nogen 
fremmed haand at røre ved den, saa lod den straks en udladning finde 
4 
