50 
sted forat fordrive forstyrreren. Dyret havde følgelig fuldkomment her- 
redømme over den elektricitet, det indeholdt, og hvad der næsten er 
lige merkeligt: fisken havde saapas hukommelse og saapas forstand, 
kunde vi gjerne sige, at den formaaede at kjende den person, som den 
ikke vilde skade, fra de andre, som den mente at maatte stille sig 
fiendtlig ligeoverfor. 
Forat merke det elektriske stød, er det ikke nødvendigt at røre 
ved selve fisken; det er nok at stikke haanden ned i vandet, hvori 
den befinder sig. Saasnart dyret da lader en udladning finde sted, 
føler man stødet endog udenfor den del af armen, som er under vand. 
Dette kan heller ikke overraske, naar man hører, at det elektriske stød, 
aalene kan give, 1 styrke svarer til de stød, man kan faa af r5 leydener- 
flasker med 24000 kvadratcentimeters belæg. Men saa er ogsaa fiskenes 
størrelse ganske betydelig, idet de større eksemplarer kan være indtil 
2 m. lange. 
Den elektriske aal er forøvrigt et brydsomt og ondskabsfuldt dyr. 
Slipper man den ned 1 et bassin, hvor der er andre dyr tilstede, saa 
er det første, den gjør, at frembringe nogle voldsomme udladninger, saa 
alle de andre fiske meget snart ligger med bugen 1 veiret. Denne vilde 
ødelæggelseslyst, som synes at være en fællesegenskab ved alle dyr, 
som har magt til at øve den, skal imidlertid kunne være til skade for 
dyrene selv. Efter hvad Humboldt ved at berette, saa benytter de 
sydamerikanske indianere sig af dette deres heftige sindelag, naar dé 
vil fange fiskene. De leder da mulæsler eller heste ud i sumpene, hvor 
de ved, at aalene opholder sig. Straks begynder dyrene at udlade 
sig paa det voldsomste, og efter kort tids forløb bliver de ulykkelige 
firføddede saa ødelagte af de stadige elektriske stød, at de kreperer 
eller ialfald i halvdød tilstand maa slæbes iland. Men det er ikke blot 
hestene, som er udmattede: ved de stadige udladninger udtømmes 
- aalene selv; de bruger op sin elektricitet og bliver tilslut ganske uska- 
delige, saa de indfødte uden fare kan vade ud i vandet og fange de. 
store fiske, Saaledes fortæller Humboldt. Det synes imidlertid, som 
om den store reisendes beretning ikke er fuldt paalidelig. En anden 
tysk forsker, Sachs, beskriver nemlig fangsten paa en ganske forskjellig 
maade, og hvis Humboldts fortælling 1 sin tid var rigtig, saa har 
ialfald tiderne forandret sig ogsaa 1 denne henseende. Efter hvad 
Sachs fortæller, afstænger man med to net det sted, hvor aalene fin- 
des; disse steder er lette at opdage, da fiskene gjerne samler sig i 
flokke, og da de kommer op til overfladen forat se, hvad der er paa- 
færde, hvis man gaar langs bredden og kaster smaasten ud 1 vandet. 
