58 
bende torne, torne i det uendelige — det er »tornenes land<. De 
reisende i det indre af Australien beretter med rædsel om de lidelser, 
som »tornebæreren< eller »pindsvingræsset<, spinifex eller triodia pungens, 
har foraarsaget dem. Det er et stikkende, skarpt og haardt græs, som 
voxer i tuer fra 5—6 decimeter til et par meter 1 gjennemsnit. De ganske 
unge skud er blegt grønne, bliver de lidt ældre, saa ser de derimod 
ud som vissent straa og forøger derved landskabets triste udseende. 
Selv for kamelen er dette græs for haard en føde, og idet den med 
varsomhed søger sig vei mellem tuerne, undgaar den saa meget som 
muligt at træde paa dem. Hestene faar snart sine fødder gjennem- 
borede og opsprættede af disse spyd, som er af forskjellig længde, idet 
enkelte er saa korte, at de kun naar op til koderne, mens andre 
borer sig ind i knæhaserne. Men denne tornede ugjerningsmand er 
ikke den eneste, som har borgerret paa de ophedede sletter. Myrerne, 
som kanske selv indbilder sig at være vigtige medlemmer af de levende 
væseners samfund, jordklodens virkelige beherskere, af dem vrimler der 
i disse øde egne. Warburton beretter saaledes: »Vi plagedes for- 
færdeligt af myrerne, som var høist utaalelige fiender. Sanden var bog- 
stavelig talt bedækket af dem, og naar man trampede med foden, saa 
kom de frem i tusenvis. Naar vi, overvældede af træthed, strakte os i 
skyggen af en busk, indfandt straks disse ubarmhjertige insekter sig og 
gjorde os det umuligt at sove, ja endog at ligge. Ingen klæder beskyt- 
tede mod deres kraftige kjæver, og 1 fuld fortvilelse maatte vi lægge 
os ned midt i den brændende solsteg, hvor heden var for stor endog 
for myrerne. Nat og dag forfulgte de os ligegodt.< 
Naar flommenes vand fordamper, saa efterlader det en skorpe af 
mudder og salte. I mange maaneder er da store søer som Eyre, Tor- 
rens og Gardner intet andet end elendige sumpe, afbrudte af pytter 
med brakvand. De større hulninger tilbageholder imidlertid undertiden 
lidt godt vand, som, efter hvad der berettes, med begjærlighed eftersøges 
af endel emuer og andre fugle. 
Denne store ørken er sørgelig berømt ved de første opdagelses- 
reisendes undergang. De omkom af sult og tørst; men lagde først 
sine klæder og sine papirer omhyggeligt sammen, gjemte dem godt 
under en stor sten og slæbte sig derpaa bort fra stedet forat dø 
ensomme og forladte; forat udsætte sine notiser og hvad de ellers 
besad, som var af interesse, for mindre fare, vilde de ikke lade sine 
lig, som skulde sønderrives og fortæres, blive liggende for nær ved 
stedet, hvor resultaterne af deres arbeide var opbevaret. 
Men om end den midterste del af fastlandet, ja trediedelen af det, 
